ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1019/21 Справа № 201/8520/19 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 15 листопада 2008 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 24 січня 2017 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . 25 грудня 2016 року відповідач забрав доньку та по теперішній час не повертає, бачитися та спілкуватися з нею не дає, мешкає з нею за невідомою позивачу адресою.

З урахуванням викладеного позивач просила суд визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з її матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_2 , та матір`ю, ОСОБА_1 , почергово по 2 тижні на місяць. Вирішено питання щодо судового збору. В задоволенні решти вимог - відмовлено.

В своїх апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не погоджується з рішенням суду та посилаються на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, рішення суду - скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач з 15 листопада 2008 року перебувала у шлюбі з відповідачем, який було розірвано 24 січня 2017 року. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 25 грудня 2016 року відповідач забрав доньку.

На даний час малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із висновком Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування №13/15-93 від 07 вересня 2020 року, ним визнано за доцільне визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_2 , та матір`ю, ОСОБА_1 , почергово по 2 тижні на місяць.

Враховуючи все вищезазначене, а також те, що судом не встановлено виняткових обставин, за наявності яких малолітня дитина в її інтересах може бути розлучена із матір`ю та батьком, суд дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_2 , та матір`ю, ОСОБА_1 , почергово по 2 тижні на місяць.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 487/7241/18 (провадження № 61-22623св19).

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Як було встановлено судом першої інстанції, після розірвання шлюбу дитина проживала з позивачем, однак 25 грудня 2016 року відповідач забрав доньку та по теперішній час малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, для матері створюються перешкоди в спілкуванні з дитиною.

Мати дитини не може бути позбавлена права на спілкування із своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками дитини. Дитина має законне право знати хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування із своєю матір`ю.

Колегія суддів враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи «Я» особистості, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо дитина і далі буде жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у неповнолітній дитині, якій всього п`ять років, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вона ще повинна і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дитини дуже важливо щоб у неї також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дитини таким «притулком» зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки. Що в результаті допоможе дитині здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наявні у справі докази дозволяють встановити, що мати малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерела існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини. Вказане також підтверджується висновком Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування № 13/15-93 від 07 вересня 2020 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.

Колегія суддів у судовому засіданні вислухала думку малолітньої дитини ОСОБА_4 та було встановлено, що вона бажає проживати з матір`ю.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, визнаючи місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_2 , та матір`ю, ОСОБА_1 , почергово по 2 тижні на місяць, не врахував, що такий спосіб проживання та постійна зміна місця проживання дитини сторін, її оточення, зміна звичних соціальних стосунків не буде відповідати якнайкращим інтересам дитини в розумінні сталої практики ЄСПЛ.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне визначити місце проживання дитини з батьками почергово по 2 тижні на місяць, не може бути безумовною підставою для визначення саме такого способу проживання дитини з батьками, оскільки такий висновок є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи відсутність позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини з ним та відсутність доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю, ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1152 грн. 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова