Ухвала

Іменем України

13 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 303/1630/20

провадження № 61-13044ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Назаренком Євгеном Вікторовичем, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила скасувати наказ ФОП ОСОБА_1 № 3 від 28 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади касира-контролера, зобов`язати ФОП ОСОБА_1 поновити її на посаді касира-контролера з 29 лютого 2020 року, стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь середній заробіток на період з 29 лютого 2020 року по день винесення рішення.

Позовна заява мотивована тим, що 17 вересня 2018 року вона була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду касира оператора у відділення під торговою маркою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У січні 2020 року ОСОБА_2 повідомила відповідача про свій намір звільнитися з вказаної роботи та надала йому письмову заяву про звільнення на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

04 березня 2020 року ФОП ОСОБА_1 видав позивачу трудову книжку, у якій не було запису про прийняття її на роботу, проте наявний запис про її звільнення з посади касира-контролера з 29 лютого 2020 року за власним бажанням згідно наказу № 3 від 28 лютого 2020 року.

Оскільки, заяви від 28 лютого 2020 року вона не підписувала та не подавала, таким чином такі записи відповідач вніс незаконно, без її волевиявлення, а тому її звільнення з роботи за власним бажанням не узгоджується з чинним законодавством.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року, яке залишено без змінпостановою Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Скасовано наказ ФОП ОСОБА_1 № 3 від 28 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади касира-контролера.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 поновити ОСОБА_2 на посаді касира-контролера з 29 лютого 2020 року.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток на період з 29 лютого 2020 року по 10 грудня 2020 року у розмірі 52 970,06 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішеннями Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 грудня 2020 року вирішено питання розподілу судових витрат.

Судові рішення мотивовані доведеністю позовних вимог.

02 серпня 2021 року ОСОБА_1 , через свого адвоката Назаренка Є. В., звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладеного у постанові Верховного Суду: від 31 жовтня 2019 року у справі № 1340/6082/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не відкликала свою заяву про звільнення та не довела належними доказами, що продовжувала виконання роботи, тому суди дійшли помилкового висновку.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову

у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

За положеннями статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суди встановивши, що ОСОБА_2 написала заяву про звільнення за угодою сторін, а не за власним бажанням, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивача було незаконно звільнено на підставі статті 38 КЗпП України, без волевиявлення останньої.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про незаконність звільнення позивача та обґрунтовано, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України поновив її на роботі і стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розрахував відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.

Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 17 квітня 2019 року в справі № 216/7189/14-ц (провадження

№ 61-13980св18).

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а також були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку і Верховний Суд не вважає за необхідне відступити від такого висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

На підставі викладеного Верховний Суд дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України підстав для визнання касаційної скарги заявника необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

У зв`язку з відмовою у відкритті провадження не підлягає розгляду окреме клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Назаренком Євгеном Вікторовичем, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 грудня 2020 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун