Справа № 236/2194/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Шаньшиної М.В.,

за участю: секретаря судового засідання Безорчук А.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши в залі суду в місті Лиман цивільну справу за позовом Донецького національного медичного університету до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивач, Донецький національний медичний університет,звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з безпідставно набутих грошових коштів в сумі 132333,31 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що під час своєї трудової діяльності на посаді проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи Донецького національного медичного університету, а саме з 01.09.2016 року по 31.10.2018 року ОСОБА_2 неодноразово здійснював відрядження до м. Кропивницький та м. Маріуполя у зв`язку зі своїми службовими повноваженнями відповідно посадової інструкції та наказів ректорів ДНМУ про відрядження. У свою чергу під час знаходження у відрядженнях ОСОБА_2 та неодноразово надавав у бухгалтерський відділ ДНМУ рахункові квитанції про витрати на проживання, проїзні квитки та інші витрати пов`язані з відрядженням, згідно яких отримував виплати від Донецького національного медичного університету. Управлінням східного офісу держаудитслужби в Донецькій області була проведена планова ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Донецького національного медичного університету за період з 01.02.2013 року по 28.02.2019 року, за результатами якої був складений акт № 05.15-19/006 від 31.05.2019 року. Вказаним актом встановлено, що проректору з економіки та адміністративно-господарської роботи Донецького національного медичного університету ОСОБА_2 зайво виплачено коштів відрядження у періоди з 01.09.2016 року по 31.10.2018 року на загальну суму 132333,31 гривень, внаслідок здійснення видатків на відрядження до філій едичного університету які знаходяться в м. Маріуполі та м. Кропивницький, що є порушенням п. 2 розділу № 1 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» затвердженої наказом МФУ від 13.03.1998 року № 59, реєстровано в Міністерстві юстиції України від 31 березня 1998 р. за № 218/2658. А саме у випадках, коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства знаходяться в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором (контрактом). Службові поїздки працівників, постійна робота яких проходить у дорозі або має роз`їзний характер, не вважається відрядженням, якщо інше є передбачено законодавством, колективним договором, трудовим договором (контрактом) між працівником і власником.

Ухвалою судді від 11.06.2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в загальному порядку, призначено підготовче судове засідання, надано строк для подання відзиву на позов.

23.07.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій він, посилаючись на ст. 1215 ЦК України, вважав недоведеною наявність рахункової помилки або недобросовісності з боку набувача. Також зазначив, що позивачем фактично ставляться вимоги про повернення на його думку невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження, тому вважає що позивачем пропущений строк звернення до суду встановлений законом. На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 03.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні 17.08.2021 року представник позивача ОСОБА_1 позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Заперечуючи проти доводів відповідача вказала, що строк позовної давності один рік до цих правовідносин не застосовується.

Відповідач, якого було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи думку представника позивача, судовий розгляд проведено за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно з наказом № 27-ок від 01.12.2014 року у зв`язку з прийняттям рішення про зміну місця знаходження Донецького національного медичного університету ім. М. Горького заступника проректора по маркетингу і розвитку ОСОБА_2 з 01.12.2014 року було переведено на роботу в іншу місцевість на посаду проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи (т. 2, а.с. 67).

08.01.2019 року припинено трудовий договір з відповідачем (т. 2 а.с. 68-69), а 12.04.2019 року ОСОБА_2 поновлено на посаді проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи Донецького національного медичного університету ім. М. Горького (т. 2, а.с. 70).

Наказом №06/07/1-3 від 07.06.2019 року про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено з займаної посади за власним бажанням (т.2, а.с. 71).

Під час своєї трудової діяльності на посаді проректора з економіки та адміністративно-господарської роботи Донецького національного медичного університету, а саме з 01.09.2016 року по 31.10.2018 року ОСОБА_2 здійснював відрядження до м. Кропивницький та м. Маріуполя у зв`язку зі своїми службовими повноваженнями відповідно посадової інструкції (т.2, а.с. 79-80) та наказів ректорів ДНМУ про відрядження. У свою чергу під час знаходження у відрядженнях ОСОБА_2 та неодноразово надавав у бухгалтерський відділ ДНМУ рахункові квитанції про витрати на проживання, проїзні квитки та інші витрати пов`язані з відрядженням (т.1, а.с. 7-251, т.2, а.с. 1-66).

Управлінням східного офісу держаудитслужби в Донецькій області була проведена планова ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Донецького національного медичного університету за період з 01.02.2013 року по 28.02.2019 року, за результатами якої був складений акт № 05.15-19/006 від 31.05.2019 року (т. 2, а.с. 105-108).

Вказаним актом встановлено, що проректору з економіки та адміністративно-господарської роботи Донецького національного медичного університету ОСОБА_2 зайво виплачено кошти на відрядження у періоди з 01.09.2016 року по 31.10.2018 року на загальну суму 132333,31 гривень, внаслідок здійснення видатків на відрядження до філій едичного університету які знаходяться в м. Маріуполі та м. Кропивницький, що є порушенням п. 2 розділу № 1 «Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» затвердженої наказом МФУ від 13.03.1998 року № 59, реєстровано в Міністерстві юстиції України від 31 березня 1998 р. за № 218/2658.

11.06.2019 року Управлінням східного офісу держаудитслужби в Донецької області на адресу Донецького національного медичного університету направлено листа за № 04-05-15-13-02/3511 (т. 2, а.с. 109-110) з вимогою забезпечити відшкодування на користь Університету зайво виплачених коштів на відрядження.

Правовою підставою заявлених позивачем вимог є стаття 1212 ЦК України, за приписом якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов`язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; здійснення набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Водночас стаття 1215 Цивільного кодексу України встановлює випадки, коли отримане набувачем від іншої особи майно, яке зовні могло б бути розцінене як безпідставно набуте, насправді не є таким. Відповідно до вказаної норми закону не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Отже, у статті 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16.01.2019 року у справі № 753/15556/15-ц.

Доказів про набуття відповідачем 132333,31 грн. у результаті рахункової помилки позивача, або недобросовісності відповідача, матеріали справи не містять, на такі обставини сторони не посилаються.

Враховуючи, що виплата коштів на відрядження була проведена позивачем добровільно, на законних підставах, за відсутності рахункової помилки з його боку і недобросовісності з боку відповідача, передбачені цивільним законом підстави для її повернення відсутні, а отже позов не підлягає задоволенню.

Щодо доводів відповідача про пропущення позивачем річного строку для звернення до суду із позовом, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП строк в один рік встановлюється для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди, що не є предметом цього судового розгляду.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 11, 27, 60, 141, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Донецького національного медичного університету до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 18.08.2021 року.

Головуюча суддя -