ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2-о/753/484/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" серпня 2021 р. суддя Дарницького районного суду м. Києва Трусова Т. О., вивчивши справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кабінет Міністрів України, про встановлення юридичного факту дискримінації,

В С Т А Н О В И В:

30.07.2021 ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , заявник) в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту його дискримінації за ознакою дати звільнення з полону незаконних збройних формувань т.зв. «ЛНР» у зв`язку з обмеженням права на отримання грошової компенсації за перебування в полоні.

Заява обґрунтована такими обставинами. Постановами Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 38 та від 11.09.2019 № 845 передбачено право осіб, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань та/або органів влади Російської Федерації у 2017, 2018 та 2019 роках, на отримання грошової допомоги в сумі 100 тис. грн. ОСОБА_1 було звільнено з полону у грудні 2014 р., проте чинним законодавством не передбачено право осіб, звільнених з полону в 2014-2016 роках, на отримання матеріальної допомоги. Таким чином існує дискримінаційний підхід держави в особі Кабінету Міністрів України до колишніх полонених за ознакою часу звільнення з полону.

За результатами вивчення заяви та доданих до неї документів суд встановив, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Порядок розгляду судом справ окремого провадження визначено нормами розділу IV ЦПК України.

Відповідно до положень частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності чи відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частина третя статті 294 ЦПК України).

Згідно зі статтею 315 цього Кодексу суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вимоги до змісту та форми заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, визначені статтею 318 ЦПК України.

Згідно положень цієї процесуальної норми у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт.

У заяві зазначено, що встановлення та підтвердження факту дискримінації необхідно для зобов`язання Кабінету Міністрів України прийняти нормативний акт, що не буде дискримінувати його як особу, що звільнилася з полону у 2014 р.

Водночас зазначена у заяві мета встановлення факту суперечить закону, оскільки відсутні законодавчі норми, які б зобов`язували Кабінет Міністрів України приймати нормативний акт за наслідком встановлення судом факту дискримінації.

Незважаючи на те, що заявник наполягає на тому, що в даному випадку відсутній спір про право, зі змісту заявлених вимог вбачається, що з метою отримання грошової допомоги він звертався до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України (далі - МінРТОТ), до Міжвідомчої комісії з розгляду питань, пов`язаних із визнання осіб такими, що були позбавлені свободи внаслідок збройної агресії проти України та до Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, однак МінРТОТ у виплаті допомоги відмовив посилаючись, зокрема, на відсутність відповідного нормативно-правового акту, а іншими державними органами його заяви розглянуті не були.

Окрім того, у заяві наведені обставини звернення заявника до Кабінету Міністрів України щодо прийняття нормативного акту, який би врегульовував питання виплати грошової допомоги усім особам, яких було незаконно позбавлено волі, незалежно від дати звільнення з полону, однак на вказану заяву Кабінет Міністрів України належним чином не відреагував.

За встановленим частиною другою статті 81 ЦПК України стандартом доказування у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

Частина перша статті 48 цього Кодексу визначає, що сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач.

Водночас за приписами частини четвертої статті 294 ЦК України справи окремого провадження суд розглядає за участі заявника і заінтересованих осіб.

Відтак, тлумачення вищенаведених норм цивільного процесуального закону в їх сукупності дає підстави дійти до цілком логічного висновку, що усі справи про дискримінацію повинні вирішуватись лише у позовному провадженні.

Отже, аналізуючи предмет заяви ОСОБА_1 , її обґрунтування та наведені законодавчі норми, суд дійшов висновку, що між заявником та відповідними державними органами існує спір про право на отримання одноразової грошової допомоги, яка надається державою особам, яких було незаконно позбавлено особистої свободи внаслідок дій незаконних збройних формувань на окремих територіях Донецької та Луганської областей.

За положеннями статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина перша статті 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічна норма міститься у статті 15 ЦК України.

Відповідно до статті 19 ЦПК України, яка визначає компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ, у порядку цивільного судочинства розглядаються справи що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку з порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта власних повноважень або іншої особи.

Згідно абзацу 7 цієї норми суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За приписами статті 5 КАС України кожна особа Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 9 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Частиною п`ятою статті 245 КАС України визначено, що якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.

Наведене означає, що лише суд адміністративної юрисдикції має необхідні повноваження для вирішення питань, які заявник зазначає як мету звернення до суду з даною заявою.

За приписами частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Пунктом 1 частини першої статті 186 цього Кодексу встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже ураховуючи, що із заяви ОСОБА_1 вбачається спір про право, а захист прав, свобод та інтересів заявника від порушень з боку суб`єкта владних повноважень має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства, наявні підстави для відмови у відкриття провадження за даною заявою.

Керуючись частиною четвертою статті 315, пунктом першим частини першої статті 186, статтями 259, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Кабінет Міністрів України, про встановлення юридичного факту дискримінації.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: