УХВАЛА

18 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 200/17337/17

провадження № 61-865св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Шевченківський районний відділ в м. Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Шевченківський районний відділ в м. Дніпро Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (далі - КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради), про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що згідно ордеру № 2297 від 31 січня 2002 року вона та її чоловік ОСОБА_2 отримали в користування житлову площу в розмірі 11,5 кв. м в кімнаті АДРЕСА_1 . Починаючи з грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач зібравши свої особисті речі виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку. Вона єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі.

Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою її житла завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб.

У зв`язку з чим, позивач просила:

визнати відповідача таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстрації.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування кімнатою АДРЕСА_1 та знято його з реєстрації за вказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підставі пред`явлених доказів ОСОБА_2 з грудня 2016 року фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальних послуг не сплачує. Позивачка єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою її житла завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 960,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач, яка на час звернення до суду із зазначеними вимогами не була власником або наймачем кімнати, а була особою зареєстрованою, як член сім`ї відповідального квартиронаймача кімнати в гуртожитку, а тому матеріалами справи не доведено її право на звернення до суду з позовом про визнання особи (квартиронаймача кімнати в гуртожитку) таким, що втрати право користування жилим приміщенням в гуртожитку, яке перебуває у власності територіальної громади міста. Упостанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15 зазначено, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності, наділена міська рада, а не член сім`ї наймача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2021 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, як таку, що містить виключну правову проблему, і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2020 року та залишити в силі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зазначивши про те, що положення ЖК Української РСР не передбачено право зареєстрованого у встановленому порядку житлі член сім`ї наймача, не врахував висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. Суд апеляційної інстанції застосував правовий висновок Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15, однак вказаний висновок не відповідає оскаржуваній постанові у справі, оскільки в межах справи № 6-1166цс15 не вказано, що виключно власник має право на позов в даній категорії справ, а наймач та член його сім`ї нібито таким правом не наділені.

Наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у правовідносинах з приводу захисту права члена сім`ї наймача кімнати у гуртожитку, який окреслював би офіційну позицію Верховного Суду, зокрема «член сім`ї наймача жилого приміщення у гуртожитку має право звертатися до суду з позовом до наймача цього приміщення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку».

Судом було залучено до участі у справі у якості третьої особи КП «Жилсервіс-5» ДМР як власника/балансоутримувача. Натомість, право власності на спірну кімнату перейшло до ОСОБА_3 . Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції прийняв рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки нового власника, чим порушив норми права, а тому був зобов`язаний ухвалювати рішення за участі власника спірної кімнати, зокрема шляхом залучення правонаступника третьої особи КП «Жилсервіс-5» ДМР та ОСОБА_3 (оскільки права КП «Жилсервіс-5» ДМР у відносинах щодо спірної кімнати перейшли до нового власника).

Аргументи учасників справи

У березні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Відзив мотивований тим, що заочним рішенням було порушено його конституційне право на житло (ст. 47) та ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про права людини, бо саме йому було виділено кімнату для проживання, тобто йому має належати Ѕ частина спірної квартири АДРЕСА_1 , і це є основною підставою у відмові позовних вимог ОСОБА_1 . Через неправомірні дії його дружини (стаття 190 КК України - шахрайство), яка проживала разом з ним отримувала замість нього судові повістки, зняла його з реєстрації, стала одноосібним власником квартири та продала її, і тепер він не має ні місця проживання, ні власності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 лютого 2021 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу № 200/17337/17 з суду першої інстанції.

У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, про наявність підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Верховного Суду.

Такий висновок колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду ґрунтується на наступному.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно ордеру № 2297 від 31 січня 2002 року, виданого Дніпропетровським орендним підприємством «Дніпрошина» на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету ОП «Дніпрошина» № 20 від 21 січня 2002 року, ОСОБА_2 , який працював у теплоцеху підприємства, як основному квартиронаймачу та на склад сім`ї: дружина - ОСОБА_1 , надано в користування житлову площу розмірі 11,5 кв м. в кімнаті АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою від 02 жовтня 2017 року № 2986, виданою КП «Жилсервіс-5» ДМР, в кімнаті № 149 будинку АДРЕСА_2 зареєстровані склад родини 2 осіб відповідальний квартиронаймач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстрація з 26 березня 2002 року; дружина - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 26 березня 2002 року.

Починаючи з 01 грудня 2016 року, в зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, відповідач зібравши свої особисті речі, виїхав із вказаної кімнати у невідомому напрямку, тобто, не проживає без поважних причин понад шість місяців у кімнаті.

У підтвердження зазначених обставин позивач надала акти, складені комісією та підписані сусідами, від 30 березня 2017 року, 06 липня 2017 року, 28 вересня 2017 року.

Актом від 10 квітня 2019 року наданим відповідачем та підписаним сусідами, встановлено, що він з 26 березня 2002 року, часу реєстрації, і до 25 березня 2019 року постійно проживав у спірній квартирі.

Звертаючись до суду з цим позовом, як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона та її чоловік ОСОБА_2 отримали в користування житлову площу в кімнаті гуртожитку. У зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин відповідач виїхав із вказаної кімнати. Вона єдина, хто фактично проживає у кімнаті,тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що на підставі пред`явлених доказів ОСОБА_2 з грудня 2016 року фактично не проживає за вищевказаною адресою, комунальних послуг не сплачує. Позивачка єдина, хто фактично проживає у кімнаті, сплачує комунальні платежі. Перебування відповідача протягом тривалого часу на реєстраційному обліку за адресою її житла завдає збитків, оскільки нарахування платежів за певні комунальні послуги здійснюється з розрахунку зареєстрованих осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, та відмовляючи в задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення ЖК Української РСР не передбачають право наймача кімнати в гуртожитку та членів його сім`ї звертатись до суду з вимогами про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, разом з тим положеннями ЦК України передбачено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, саме власник гуртожитку може звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в ньому. На звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що у позивача, яка на час звернення до суду із зазначеними вимогами не була власником або наймачем кімнати, а була особою зареєстрованою, як член сім`ї відповідального квартиронаймача кімнати в гуртожитку, а тому матеріалами справи не доведено її право на звернення до суду з позовом про визнання саме відповідального квартиронаймача кімнати в гуртожитку таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку, яке перебуває у власності територіальної громади міста. У постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1166цс15 зазначено, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності наділена міська рада, а не член сім`ї наймача.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 524/7927/16-ц (провадження № 61-30751св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов правильного висновку про те, що у позивача, яка не є власником або наймачем, а є членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, не виникло право на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку, яке перебуває у власності територіальної громади міста. При цьому, судом першої інстанції роз`яснено позивачу її право, передбачене статтею 106 ЖК Української РСР, на звернення із заявою про визнання її наймачем кімнати в гуртожитку АДРЕСА_3 , що в подальшому сприятиме вирішенню питань щодо приватизації кімнати в гуртожитку та оформлення субсидії на сплату комунальних послуг. У зазначеній постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, щосуд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наділення позивача правом на звернення до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, виходячи з порушення її прав щодо приватизації кімнати в гуртожитку, отримання субсидії на оплату комунальних послуг».

Разом із тим, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2020 року у справі № 552/6132/17 (провадження № 61-34514св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 369/8403/18 (провадження № 61-17917св19), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2020 року у справі № 209/1389/19 (провадження № 61-10895св20) в аналогічних правовідносинах зроблено правовий висновок про правомірність вирішення по суті вимоги члена сім`ї наймача з таким самим предметом позову як в даній справі.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи Об`єднаної палати.

У зв`язку із зазначеним, на підставі частини другої статті 403 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, зазначеного у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 524/7927/16-ц (провадження № 61-30751св18) щодо відсутності у позивача, який не є власником або наймачем, а є членом сім`ї наймача кімнати в гуртожитку, права на звернення до суду з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в гуртожитку.

Згідно з частиною другою статті 403 ЦПК України та з урахуванням наведеного наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 400, 403, 404 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 200/17337/17 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов