Провадження № 22-ц/812/1553/21 Головуючий суду першої інстанції Гуденко О.А.
Провадження № 22-ц/812/1539/21 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Миколаїв Справа 490/6051/13-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

без участі осіб, які беруть участь у розгляді справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2021 року, постановлену під головуванням судді Гуденко О.А., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за скаргою ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича (далі - приватний виконавець Куліченко Д.О.),

В С Т А Н О В И В:

12 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на рішення приватного виконавця Куліченка Д.О.

Доводи скарги обґрунтовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2013 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML - 400/107/2007 від 03 травня 2007 року в загальному розмірі 216 179 грн 91 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 25 795 дол. США 06 центів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 206 179 грн 91 коп. та суми пені 10 000 грн.

Виконавчий лист, виданий судом на виконання цього рішення, перебуває на виконанні приватного виконавця Куліченка Д.О.

30 жовтня 2020 року вона через засобі поштового зв`язку отримала від останнього документи, пов`язані з виконавчим провадженням щодо реалізації зазначеного предмету іпотеки.

04 листопада 2020 року її представник ознайомився з матеріалами зведеного виконавчого провадження № 63406519, з якого стало відомо:

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О., в рамках ВП 63406354, виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 2 579, 51 дол. США та 1 000 грн.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О., в рамках ВП 63406472 виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 2 577 дол. США та 170 грн.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О. своєю постановою об`єднав виконавчі провадження № 63406472 та № 63406354 у зведене виконавче провадження № 63406519 та в той же день своєю постановою, в рамках зведеного виконавчого провадження, наклав арешт на нерухоме майно боржника, а саме квартиру однокімнатну за адресою АДРЕСА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 56 721,52 дол. США та 12 870 грн.

Вона вважає такі дії приватного виконавця незаконними, оскільки сума боргу має вираховуватись у гривневому еквіваленті та враховуватись вартість реалізованого майна.

Відповідно до матеріалів виконавчого провадження виконавчий лист і виконавчий напис свідчать про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ML-400/107/2007 від 03 травня 2007 року. Отже боржник несе відповідальність за кредитним договором лише квартирою АДРЕСА_1 .

Між тим в матеріалах виконавчого провадження є витяг з реєстру, який сформовано приватним виконавцем Куліченком Д.О. 23 жовтня 2020 року о 17.30 год., за яким вищевказана квартира арештована постановою державного виконавця Центрального ВДВС ММУЮ Ульяновим О.Ю. 28 січня 2014 року, як і все нерухоме майно боржника.

В порушення вимог статей 50,56 Закону України «Про виконавче провадження приватний виконавець своєю постановою від 23 жовтня 2020 року наклав арешт на нерухоме майно боржника, а саме однокімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 56 721,52 дол. США та 12 870 грн.

Але зазначена сума не відповідає дійсності, оскільки і виконавчий лист, і виконавчий напис говорять про звернення стягнення на одну й ту саму квартиру боржника для погашення боргу за кредитним договором в одну й ту саму суму 216 179 грн. Приватний виконавець Куліченко Д.О. подвоїв суму стягнення з боржника. Таким чином, у випадку оцінки та продажу арештованої квартири за суму, більше ніж зазначено у рішенні суду, різниця не буде повернута боржнику, а буде списана за неіснуючим боргом боржника.

Крім того в даній постанові від 23 жовтня 2020 року про арешт майна боржника приватний виконавець, на думку скаржника, неправомірно вказує суму звернення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 56 721,52 дол. США.

Сума звернення складає за рішенням суду 216 179 грн.

Зазначена постанова приватного виконавця про арешт майна боржника є незаконною, так як не відповідає дійсності та порушує права боржника, виконавець перевищив свої повноваження.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Куліченка Д.О. від 23 жовтня 2020 року, якою стягнуто з боржника основну винагороду в сумі 2 579 дол. США та 1000 грн:

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Куліченка Д.О. від 23 жовтня 2020 року, якою стягнуто з боржника основну винагороду в сумі 2 577 дол. США та 170 грн;

- визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Куліченка Д.О. від 23 жовтня 2020 року, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника, а саме: квартиру однокімнатну за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_1 , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 56 721, 52 дол. США та 12 870 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2021 року скаргу задоволено частково.

Визнано неправомірною та скасовано постанову приватного виконавця Куліченка Д.О. від 23 жовтня 2020 року ЗВП № 63406519, якою накладено арешт на нерухоме майно боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця в сумі 56 721,52 дол. США та 12 870 грн.

При задоволенні вимог скарги суд першої інстанції виходив з того, що постанова про накладення арешту є неправомірною та підлягає скасуванню, оскільки приватним виконавцем не враховано, що у зведеному виконавчому провадженні виконуються два виконавчих документи про звернення стягнення на одне і те саме нерухоме майно, за одним і тим самим іпотечним договором, в рахунок однієї ж і тієї ж заборгованості за одним кредитним договором, а тому визначення приватним виконавцем суми боргу що, підлягає стягненню з боржника, у подвійному розмірі, свідчить про неправомірність дій приватного виконавця при накладенні арешту на іпотечне майно.

Відмовляючи в задоволенні вимог скарги щодо визнання неправомірним та скасування постанов приватного виконавця про стягнення з боржника основної винагороди суд першої інстанції дійшов висновку, що такі постанови винесені в межах виконавчих проваджень, відкритих за двома різними виконавчими документами (які є чинними) та фактично є похідними від постанов про відкриття виконавчих проваджень за цими виконавчими документами - які боржником не оспорюються.

Стосовно доводів скарги щодо нарахування боргу в іноземній валюті, то суд першої інстанції зазначив, що в судовому рішенні сума боргу зазначена в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми в гривні, а тому перерахуванню підлягає сума боргу зазначена в судовому рішенні саме в іноземній валюті, а не в її еквіваленті. При цьому суд послався на правову позицію викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Не погодившись з ухвалою суду в частині відмови в задоволенні вимог її скарги, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу де, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу в частині відмови в задоволенні скарги та в цій частині винести нове судове рішення, яким вимоги її скарги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2013 року встановлена загальна сума заборгованості в розмірі 216 179 грн 91 коп., яку необхідно погасити скаржнику за рахунок продажу квартири.

Зазначена сума не є еквівалентом валюти, а тому суд невірно зробив висновок, що у виконавчому листі зазначено еквівалент валюти і стягувачу передається лише борг валютою.

Аналогічно і з виконавчим написом нотаріуса. Отже приватний виконавець не мав права виносити постанову про стягнення виконавчого збору в іноземній валюті.

Крім того виконавчі документи надають право реалізації квартири для погашення заборгованості в сумі 216 179 грн 91 коп., а тому виконавчий збір повинен встановлюватись, виходячи із суми продажу квартири, тобто із суми, яка піде на погашення боргу і вона не може бути більшою, ніж 216 179 грн 91 коп., тобто сама сума боргу. Крім того виконавчий збір нарахований за двома аналогічними виконавчими документами за однією заборгованістю.

Приватний виконавець Куліченко Д.О. також оскаржив ухвалу, подавши апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на виконанні у приватного виконавця Куліченка Д.О. перебуває зведене виконавче провадження № 63406519, яке складається з виконавчого напису № 573 про звернення стягнення на вказане нерухоме іпотечне майно. За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, пропонується задовольнити вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі: залишок заборгованості за кредитом - 25 769,96 дол. США, що за курсом НБУ станом на 18 лютого 2014 року становить 222 801 грн 92 коп., витрати пов`язані з вчинення виконавчого напису 1 700 грн., а також виконавчого листа у справі № 490/6051/13-ц, що видав Центральний районний суд м. Миколаєва 21 лютого 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме вищезазначену квартиру, шляхом проведення прилюдних торгів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML - 400/107/2007 від 03 травня 2007 року в загальному розмірі 216 179 грн 91 коп.

Вимоги статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язують виконавця накласти арешт в межах загальної суми боргу.

Чинне законодавство не наділяє виконавця правом вибору на яку суму накладається арешт. Такі дискреційні повноваження у виконавця відсутні. Суд першої інстанції помилково наділяє виконавця дискреційними повноваженнями щодо обов`язку надавати оцінку виконавчим документам, сумам та предмету стягнення.

Суд не врахував того, що оскільки вартість майна на теперішній час невідома, то виконавець зобов`язаний звертати стягнення на майно боржника за всіма виконавчими документами які перебувають на виконанні в складі зведеного виконавчого провадження.

Висновок суду є передчасним та ґрунтується на припущеннях, що є грубим порушенням норм чинного процесуального законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 приватний виконавець доводів апеляційної скарги не визнав та просив в задоволенні скарги відмовити.

На день слухання справи від інших учасників справи відзиви на апеляційні скарги не надходили.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте про дату, час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином. Представником заявника адвокатом Герцун В.С. через систему «Електронний суд» було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням адвоката у відпустці. Вирішуючи це клопотання колегія суддів визнала неповажною причину неявки в судове засідання представника заявника та вважала, що у справі наявні достатні докази, щоб переглянути оскаржене судове рішення. Отже з огляду на приписи частини 2 статті 372 ЦПК України апеляційний суд допустив розгляд справи без участі осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам.

Судом було встановлено, що рішенням від 01 жовтня 2013 року Центрального районного суду м. Миколаєва позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ML - 400/107/2007 від 03 травня 2007 року в загальному розмірі 216 179 грн 91 коп., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 25 795 дол. США 06 центів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 206 179 грн 91 коп., та суми пені - 10 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 2 161 грн 80 коп.

Виконавчий лист видано Центральним районним судом м. Миколаєва 21 лютого 2014 року.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О. за заявою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») Корець Ю.О. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 63406354 з виконання виконавчого листа № 490/6051/13-ц, виданого 21 лютого 2014 року.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О., в рамках ВП 63406354, виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 2 579, 51 дол. США та 1 000 грн.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О. за заявою того ж представника стягувача своєю постановою відкрив виконавче провадження № 63406472 з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального міського округу Бондар І.М. № 573 від 18 лютого 2014 року про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності,

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О., в рамках ВП 63406472 виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 2 577 дол. США та 170 грн.

23 жовтня 2020 року приватний виконавець Куліченко Д.О. своєю постановою об`єднав виконавчі провадження № 63406472 та № 63406354 у зведене виконавче провадження № 63406519 та в той же день своєю постановою, в рамках зведеного виконавчого провадження, наклав арешт на нерухоме майно боржника, а саме квартиру однокімнатну за адресою АДРЕСА_2 у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 56 721,52 дол. США та 12 870 грн.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця підчас виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права та свободи (стаття 447 ЦПК України).

Щодо вимог скарги про визнання неправомірними та скасування постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди.

Закон, що визначає сукупність дій органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і які проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, іншими законами та нормативно-правовими актами, які підлягають примусовому виконанню, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою зокрема постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди ( частина 1 стаття 3 Закону N 1404-VIII).

Питання, пов`язані з винагородою приватних виконавців, регулюються статтею 31 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» і статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Стаття 45 Закону передбачає, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Діючою редакцією статті 27 Закону встановлено, що виконавчий збір (основна винагорода виконавця) стягується в розмірі 10% від суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачеві, заборгованості з оплати аліментів.

Відповідно до частини 7 статті 31 Закону України «Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», приватний виконавець зобов`язаний виносити постанову про стягнення основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. Отже у боржника з цього моменту з`являються зобов`язання з оплати основної винагороди приватного виконавця в розмірі 10% суми боргу, яка підлягає стягненню.

Отже з аналізу норм Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України "«Про органи і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», вбачається, що постанови державного виконавця про стягнення основної винагороди приватного виконавця підлягають примусовому виконанню, отже є окремими виконавчими документами.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» - закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15, у справі №127/9870/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц та від 19 травня 2020 року у справі №754/2223/15-ц, а також у постановах Верховного Суду від 23 березня 2021 року у справі № 361/1222/20, від 09 квітня 2020 року у справі № 758/6070/19, від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20.

16 серпня 2021 року через електронний зв`язок від представника заявника ОСОБА_2 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу, а саме, угоди про врегулювання боргу між боржником ОСОБА_1 та стягувачем - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 13 серпня 2021 року, де визначено борг ОСОБА_1 у гривні, що, на думку заявника, підтверджує доводи апеляційної скарги.

Зазначене клопотання задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За приписами частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначена угода не надавалася до суду першої інстанції як доказ на підтвердження скарги боржника, в ході розгляду справи заявник будь-яких клопотань з цього приводу районному суду не заявляла та не посилалася на цей документ в обґрунтування своїх вимог у скарзі на дії приватного виконавця. Відповідно до дати наданого документу угода укладена після постановлення ухвали суду першої інстанції за результатами розгляду скарги, отже судом першої інстанції не досліджувалася та оцінка їй не надавалась, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цього документу при перегляді оскарженої ухвали суду першої інстанції.

Щодо вимог скарги про визнання неправомірною та скасування постанови приватного виконавця про арешт майна боржника.

Як встановлено судом першої інстанції постанова приватного виконавця про арешт майна боржника від 23 жовтня 2020 року була постановлена при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження, об`єднаного у зведене 23 жовтня 2020 року.

До складу зведеного виконавчого провадження (ВП № 63406519) увійшли виконавче провадження на виконання виконавчого листа, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва 21 лютого 2014 року на виконання судового рішення у цивільній справі (ВП № 63406354) та виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого напису нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. № 573 від 18 лютого 2014 року (ВП 63406519).

За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу.

Частина 1 статті 448 ЦПК України передбачає, що така скарга подається до суду, який розглянув справу, як суд першої інстанції, отже видав виконавчий лист.

Разом з тим норми ЦПК України не урегульовують порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень при вчиненні таких дій у зведеному виконавчому провадженні.

Спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, є Закон № 1404-VIII.

Також, відповідно до вимог частини 1 статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Тобто юрисдикція спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби залежить від типу виконавчого документа, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, а також суб`єкту їх видання.

За частиною 1 статті 30 Закону № 1404-VIII виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.

Отже з аналізу наведених норм закону можна дійти висновку, що при виконанні судових рішень діє правило існування одного виконавчого провадження про примусове виконання щодо одного боржника, незалежно від кількості судових рішень, що підлягають примусовому виконанню, юрисдикцій, у яких ці рішення були ухвалені, та кількості стягувачів.

Водночас за зведеним виконавчим провадженням виконавець вчиняє виконавчі дії щодо виконання усіх судових рішень, незалежно від того, за правилами якої юрисдикції, якими судами та якими посадовими особами вони ухвалені.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця при виконанні зведеного виконавчого провадження не визначено, а тому учасники виконавчого провадження оскаржують одні й ті самі рішення, дії або бездіяльність державної виконавчої служби в судах різних юрисдикцій.

Статтею 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах щодо рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця.

Згідно з положеннями частини 1 цієї статті учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень, ухвалених місцевим загальним судом як адміністративним судом, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Отже частина 5 статті 287 КАС України встановлює загальне правило оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень до того суду, який ухвалив зазначене рішення, якщо таке виконання не обтяжене об`єднанням з виконанням рішень, ухвалених судами за правилами іншої юрисдикції.

Скаржник у цій справі оскаржує дії приватного виконавця у зведеному виконавчому провадженні щодо виконання як судового рішення так і виконавчого документа, виданого приватним нотаріусом.

Оскільки чинним законодавством не врегульовано порядку судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднано виконання судових рішень, ухвалених як судами, так і документів, винесених посадовими особами, у такому випадку слід застосовувати частину 1 статті 287 КАС України і зазначені справи розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 906/530/17, від 15 травня 2019 року у справі 924/1389/13.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної судової практики, вимоги скарги про визнання неправомірними та скасування постанов державного виконавця про стягнення основної винагороди приватного виконавця та постанови про арешт майна боржника у зведеному виконавчому провадженні підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, розглядаючи зазначені вимоги скарги в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не звернув належної уваги на те, що правовідносини, що виникли з приводу оскарження рішень приватного виконавця у зведеному виконавчому провадженні є адміністративно-правовими, а тому справа підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частина 1 статті 255 ЦПК України).

Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу» (частина 1 стаття 377 ЦПК України).

З огляду на вищезазначене ухвалу суду першої інстанції слід скасувати, а провадження в даній справі закрити.

Керуючись статтями 255, 377, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2021 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про стягнення основної винагороди та накладення арешту на нерухоме майно закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.