П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Київ

Справа № 757/53355/19-ц

Провадження: № 22-ц/824/6860/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль A.A.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів та відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на початку 2017 року він звернувся до суду із адміністративним позовом до Києво-Святошинського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій щодо відмови у проведенні йому перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що діяла на час призначення йому пенсії. Постановою Макарівського районного суду Київської області від 27.04.2017 року позов задоволено частково та визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2017 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 27.04.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2017 року залишено без змін. Позивач зазначав, що виникнення даного спору відбулося внаслідок неприйняття Кабінетом Міністрів України нормативно-правового акту, яким визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури. При цьому, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/8546/18 встановлено факт протиправноїбездіяльності Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури визнано та зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом 30 днів з дня набрання рішеннямзаконної сили вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку та умов перерахунку пенсій працівниками прокуратури. Внаслідок протиправної бездіяльності відповідача він, ОСОБА_1 , з 2016 року позбавлений права на отримання пенсії у належному, перерахованому розмірі, що має наслідком суттєвепогіршення матеріального становища. Відмовавід виконання вимог Закону щодо забезпечення права на перерахунок пенсії працівникам органів прокуратури шляхом прийняття відповідного порядку також потягла за собоюприниження його честі та гідності, відчуттянезручності, перебування у стані постійного психологічного напруження, стресу та нервозності. За наведених обставин просив суд стягнути з Кабінету Міністрів України на свою користь кошти на відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок протиправної бездіяльності вказаного органу, у розмірі 63 600 грн. 48 коп., інфляційні втрати у розмірі 4 386 грн. 67 коп., 3% річних у розмірі 1 908 грн. 01 коп., що разом складає 69 895 грн.16 коп. та 100 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги обставини, встановлені у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/8546/18, пославшись на положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки вказана постанова має преюдиційне значення для правильного вирішення спірних правовідносин під час розгляду даної цивільної справи. Вважає, що суд першої інстанції був зобов`язаний урахувати висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 отримує пенсію за вислугою років відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Пенсійним фондом України.

Згідно довідки прокуратури Київської області №18ф-362 від 05.09.2016 року, ОСОБА_1 працював в органах прокуратури Київської області на посаді заступника начальника відділу та заробітна плата згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року № 1013 станом на 01.12.2015 року становить 8 618 грн. 58 коп.

Листом Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі №61/Л-06 від 23.11.2016 року ОСОБА_1 відмовлено у перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки станом на 01.06.2015 року пенсії та перерахунки по Закону України «Про прокуратуру» не призначаються та не перераховуються відповідно до п. 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 01.06.2015 року Закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Макарівського районного суду Київської області від 27.04.2017 року у справі №370/2932/16-а позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області задоволено в повному обсязі, визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України у Макарівському районі Київської області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» на підставі довідки прокуратури Київської області від 17.03.2016 року №18ф-362 про заробітну плату з розрахунку 83% із середнього заробітку та зобов`язано Києво-Святошинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Київській області області, провести перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 згідно з довідкою прокуратури Київської області від 17.03.2016 року №18ф-362 про заробітну плату, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з розрахунку 83% із середнього заробітку 8618,58 гривень з 18.11.2016 року без обмеження граничного розміру пенсії та виплатити різницю в розмірі пенсії за минулий час (а.с. 39-42).

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2017 року постанову Макарівського районного суду Київської області від 27.04.2017 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Києво-Святошинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовлено (а.с. 67-72).

Постановою Верховного Суду від 17.04.2019 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2017 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи не встановлено порушення прав та законних інтересів позивача внаслідок допущеної, на його думку, бездіяльності Кабінету Міністрів України, а посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 826/8546/18 від 24 квітня 2019 року, суд не може взяти до уваги з огляду на положення частини четвертої статті 82 ЦПК України, а саме у зв`язку із тим, що позивач не був стороною або іншим учасником вказаної справи.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-VII визначено, що Уряд є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, здійснює визначені Конституцією та законами України повноваження, видає постанови і розпорядження в межах своєї компетенції, здійснює, поміж іншого, внутрішню політику держави, вживає заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, політики у сфері соціального захисту, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України (статті 113, 116 та 117 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 вказаного Закону, Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, інші процедурні питання його діяльності, а також визначає порядок розроблення, виконання та моніторингу виконання програмних документів Кабінету Міністрів України.

Статтею 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначені основні повноваження Кабінету Міністрів України.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України у межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Згідно з частини 2 вказаної статті Закону акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, відповідно до ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», яка рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року визнано неконституційним, передбачалося, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 Закону України «Про Кабінет міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Частина 3 статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначає, що Кабінет Міністрів України відповідно до Конституції України та цього Закону затверджує Регламент Кабінету Міністрів України, який визначає порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень, процедурні питання його діяльності.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 50 Закону України «Про Кабінет міністрів України» проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Проекти актів Кабінету Міністрів України вносяться на розгляд Кабінету Міністрів України міністерствами, центральними органами виконавчої влади (крім тих діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідного члена Кабінету Міністрів України), державними колегіальними органами, місцевими державними адміністраціями.

Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року встановлено порядок виконання цього рішення, згідно з яким:

- частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

- частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції: «20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки».

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивач скористався наданим йому законом правом і звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

При цьому, в обґрунтування своїх позовних вимог щодо протиправності бездіяльності суб`єкта владних повноважень (Кабінету Мінінстрів України) позивач посилався на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року у справі № 826/8546/18 від 24 квітня 2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2019 року та постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року, визнано протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-VII. Зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом 30 днів з дня набрання рішенням законної сили вжити заходів та прийняти рішення про встановлення порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури.

При вирішення вказаної справи, судами встановлено, що у відповідності до п. 20 ст. 86 та пп. 1 п. 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1697-VII Кабінет Міністрів України був зобов`язаний до 25 січня 2015 року (тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування Закону № 1697-VII) прийняти постанову якою затвердити умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Однак, Кабінетом Міністрів України, як у встановлений Законом строк, так і до дня розгляду справи в суді, порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, не затверджено. Відсутність затверджених Кабінетом Міністрів України умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, свідчить про бездіяльність останнього, яка порушує право працівників прокуратури на проведення перерахунку пенсій через відсутність механізму його проведення.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Дане судове рішення суд першої інстанції вважав таким, що має не преюдиційного значення для вирішення справи, яка є предметом перегляду, оскільки не стосується прав ОСОБА_1 , так як ухвалене не за його позовом.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц.

Зважаючи на встановлені обставини та положення вищенаведеної норми процесуального права, колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивача внаслідок протиправної бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині неприйняття порядку та умов перерахунку пенсій працівникам прокуратури, як це передбачено ч. 20 ст. 86 Закону № 1697-VII.

Відповідно до положення ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини другої ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частини першої ст. 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

За частиною другою ст. 176 цього ж Кодексу, юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Відтак, держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто, державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

На державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність дій органів державної влади та посадових осіб, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Згідно з пунктом 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі №915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Аналогічні висновки містяться і у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі №610/381/19.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). Разом з тим і суд зобов`язаний роз`яснити позивачу наслідки подання позову до неналежного відповідача (відповідачів) та його право подати клопотання про залучення належного, заміни неналежного належним, залучення співвідповідача, тощо. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17 звернула увагу на те, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади.

Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом безпосередньо до Кабінету Міністрів України та Державної Казначейськкої служби України та просив суд стягнути шкоду саме з Кабінету Міністрів України.

Однак, Кабінет Міністрів України не може відповідати по зобов`язаннях держави. Кабінет Міністрів України лише може брати участь у справі як орган, який представляє інтереси держави.

Однак, позивачем в рамках даного спору вимог до держави Україна не заявлено.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під матеріальними межами судового розгляду слід розуміти обов`язок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за заявою (скаргою) заінтересованої особи.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Із змісту зазначених норм права слідує, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі, однак, позивач клопотань про залучення співвідповідачів, заміну відповідача не заявляв.

Права суду апеляційної інстанції формувати суб`єктний склад учасників справи та, відповідно, залучати співвідповідачів цивільно-процесуальним законом не передбачено.

Оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, дійшовши по суті правильного висновку про відмову у позові, не повно встановив обставини у справі, не встановив належності відповідачів й обґрунтованості позову, залишивши поза увагою те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава, а не безпосередньо орган, який завдав шкоди.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

І.В. Іванова