КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Усатової І.А., ухвалене в м. Київ 29 березня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Київське міське клінічне бюро судово-медичної експертизи, про встановлення факту, що має юридичне значення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заяву мотивував тим, що відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу» він є виконавцем волевиявлення ОСОБА_2 щодо його поховання, яке було виражене ним до ОСОБА_1 в лютому 2019 року в присутності сусідок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , крім того, інші сусіди померлого можуть підтвердити факт його одинокості і те, що впродовж останніх п`яти років заявник товаришував з ним, доглядав та здійснював матеріальну підтримку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер природною смертю, перебуваючи у власному житлі. В зв`язку з вказаними обставинами він звернувся до Київської місцевої прокуратури № 7 з заявою, що бере на себе зобов`язання захоронити тіло померлого ОСОБА_2 у зв`язку з його волевиявленням, усвідомлюючи всі покладені на нього обов`язки. 27 травня 2020 року прокуратурою було надано йому дозвіл на отримання лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та видачу його тіла для поховання. 28 травня 2020 року він звернувся до канцелярії Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи (далі - КМКБ СМЕ, Бюро) для отримання лікарського свідоцтва про смерть та тіла ОСОБА_2 , але в усному порядку йому було відмовлено. 29 липня 2020 року він отримав відповідь на свою заяву від КМКБ СМЕ, де вказано, що лікарське свідоцтво про смерть на померлого ОСОБА_2 та його тіло для проведення поховання він може отримати при наявності паспорта померлого або листа СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві із зазначенням усіх анкетних даних та прописки померлого. Після вказаної відповіді він неодноразово звертався з відповідними заявами до прокуратури та Подільського УП ГУНП в м. Києві та вказував про те, що є виконавцем волевиявлення померлого ОСОБА_2 та просив видати йому паспорт або лист СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві із зазначенням усіх анкетних даних та прописки померлого. На даний час тіло померлого ОСОБА_2 знаходиться в морзі, а його паспорт або лист СВ Подільского УП ГУНП у м. Києві із зазначенням усіх анкетних даних та прописки померлого йому не видаються.

Вказував, що дані обставини унеможливлюють отримати тіло померлого ОСОБА_2 та провести поховання відповідно до його волевиявлення, а тому виникає необхідність у встановленні факту, який має юридичне значення.

На підставі вищевикладеного просив встановити факт, що відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу» ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення (за його життя) ОСОБА_2 , який проживав по АДРЕСА_1 , щодо поховання його тіла після смерті.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким встановити факт, що відповідно до Закону України «Про поховання та похоронну справу» ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення (за його життя) ОСОБА_2 , який проживав по АДРЕСА_1 , щодо поховання його тіла після смерті поряд з могилами померлих родичів на кладовищі в с. Літки, Броварського району Київської області.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини справи, зазначені в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, уточнивши, що ОСОБА_2 висловив до нього прохання бути похованим після його смерті поряд з могилами матері ОСОБА_5 та баби ОСОБА_6 в с. Літки Броварського району Київської області.

Посилався на те, що пояснював в судовому засіданні, що за життя ОСОБА_2 попросив його в установленій законом формі поховати його після смерті, висловивши бажання бути похованим разом з родичами в с. Літки Броварського району Київської області, а він відповідно взяв на себе зобов`язання поховати ОСОБА_2 після смерті, що пообіцяв йому в той день, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є забезпеченням права громадянина на захоронення його тіла відповідно до його волевиявлення.

Вказував, що ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» передбачено, що дії після тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе.

Натомість ОСОБА_2 був похований не в тому місці і не в такий спосіб, як він зазначив у своєму волевиявленні, перешкоду у виконанні волевиявлення померлого ОСОБА_2 щодо його захоронення штучно створили державні органи, які свідомо позбавити його можливості отримати тіло померлого для його захоронення.

Зазначив, що незважаючи на ці обставини, суд першої інстанції, грубо нехтуючи встановленими в судовому засіданні обставинами, зазначив, що на момент подачі заяви волевиявлення померлого було виконане.

Вказував, що у своєму рішенні суд першої інстанції посилається на статті ЦПК України, який очевидно втратив свою чинність, оскільки чинний ЦПК України не містить статей у тому розумінні, на які посилається суд, тобто в своєму рішенні суд керувався законом, який не регулює суспільні відносини у даній сфері, відповідно рішення суду є незаконним.

Наголошував, що на момент розгляду справи судом першої інстанції він забезпечив явку в суд свідка, але в судовому засіданні свідок допитаний не був з невідомих йому причин.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Залишаючи без задоволення заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив із того, що в заяві про зверненні до суду та в судовому засіданні заявник не довів, яким саме чином встановлення факту, що заявник є виконавцем волевиявлення померлого ОСОБА_2 , породжує юридичні наслідки для ОСОБА_1 , від яких залежить виконання, зміна або припинення його особистих чи майнових прав.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 10 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 на ім`я керівника Київської місцевої прокуратури № 7 від 29 квітня 2020 року, в якому ОСОБА_1 повідомляв, що є виконавцем волевиявлення Шкляра І.І. щодо його поховання, і він ставить прокуратуру до відома, що бере на себе зобов`язання захоронити тіло померлого ОСОБА_2 у зв`язку з його волевиявленням, усвідомлюючи всі покладені на нього обов`язки; просив надати дозвіл на отримання тіла померлого ОСОБА_2 для подальшого захоронення.

На а. с. 11, 12 знаходяться копії пояснень ОСОБА_7 та ОСОБА_4 від 28 квітня 2020 року на ім`я керівника Київської місцевої прокуратури № 7, в яких вони пояснювали, що в їх присутності взимку 2019 року ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , щоб той поховав його після смерті, оскільки більше немає кому це зробити.

Листом від 27 травня 2020 року № 1912 Київська місцева прокуратура № 7 повідомила завідуючого судово-медичної експертизи трупів моргу, що не заперечує проти видачі ОСОБА_1 лікарського свідоцтва про смерть № 010-1203 від 27 березня 2010 року та тіло ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 після розтину та встановлення причини смерті, а також відібранні необхідних зразків для проведення експертного дослідження; прокуратура не заперечує проти видачі тіла для поховання (а. с. 13).

На а. с. 14 знаходиться копія заяви ОСОБА_1 від 03 липня 2020 року на ім`я завідуючого КМКБ СМЕ, в якому просив забезпечити зберігання тіла ОСОБА_2 в морзі судово-медичної експертизи трупів до отримання ним його тіла для проведення поховання.

Листом від 29 липня 2020 року № 01/2013 року КМКБ СМЕ повідомило ОСОБА_1 , що лікарське свідоцтво про смерть № 010-1203 від 27 березня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 він може отримати в реєстратурі відділу судово-медичної експертизи трупів нарочно та без перешкоди при наявності паспорта померлого ОСОБА_2 або листа слідчого відділу Подільського УП ГУНП у м. Київ із зазначенням усіх анкетних даних та прописки померлого, а також особистого паспорта ОСОБА_1 ; повідомлено, що у випадку, якщо протягом серпня 2020 року тіло покійного ОСОБА_2 не буде поховане ОСОБА_1 , воно буде поховано у вересні 2020 року за рахунок державних коштів на Північному кладовищі.

На а. с. 40 наявна копія заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2020 року (з доказами направлення заяви засобами поштового зв`язку) на ім`я начальника Подільськго УП ГУ НП у м. Києві, в якій заявник просив провести перевірку за його заявою та видати йому паспорт на ім`я померлого ОСОБА_2 для отримання лікарського свідоцтва про його смерть та поховання його тіла.

На а. с. 41 наявна копія заяви ОСОБА_1 від 05 серпня 2020 року (з доказами направлення заяви засобами поштового зв`язку) на ім`я начальника Подільського УП ГУ НП у м. Києві, в якій заявник просив не чинити перешкод та забезпечити видачу йому паспорта на ім`я померлого ОСОБА_2 або листа слідчого відділу Подільського УП ГУ НП у м. Києві із зазначенням усіх анкетних даних та прописки померлого.

Згідно листа Київської місцевої прокуратури № 7 від 07 вересня 2020 року № 77-3144-20, згідно Системи електронного документообігу органів прокуратури України паспорт на ім`я померлого ОСОБА_2 до Київської місцевої прокуратури № 7 не надходив; одночасно роз`яснено, що ОСОБА_1 має право звернутися до Подільського УП ГУНП у м. Києві для отримання паспорта на ім`я померлого ОСОБА_2 при наданні документів, які підтверджують його право на спадкування за законом або заповітом (а. с. 44).

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до КМКБ СМЕ, в якій просив забезпечити зберігання тіла ОСОБА_2 в морзі судово-медичної експертизи трупів до вирішення питання по суті (а. с. 45).

На а. с. 58 знаходиться клопотання КМКБ СМЕ від 29 січня 2021 року, подане до суду першої інстанції про розгляд справи у відсутності представника заінтересованої особи, в якому також повідомлено, що труп ОСОБА_2 було поховано 21 вересня 2020 року за рахунок держави на Північному кладовищі співробітниками РС СКП «Спецкомбінат ПКПО», про що заявника повідомлено листом від 06 листопада 2020 року (а. с. 58).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме копія заяви до Київської місцевої прокуратури № 7 від 29 липня 2020 року, копія відповіді Київської місцевої прокуратури № 7 від 18 серпня 2020 року, копія адвокатського запиту до Київської місцевої прокуратури № 7 від 26 листопада 2020 року, копія Київської місцевої прокуратури № 7 від 07 грудня 2020 року, копія відповіді Подільського УП ГУНП у м. Києві від 10 вересня 2020 року, копія адвокатського запиту до Подільського УП ГУНП у м. Києві від 26 листопада 2020 року, копія відповіді Подільського УП ГУНП у м. Києві від 03 грудня 2020 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки клопотання про прийняття нових доказів ОСОБА_1 не заявлено, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України позбавлений процесуальної можливості прийняти зазначені документи до уваги як належні та допустимі докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно преамбули Закону України «Про поховання та похоронну справу» цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» волевиявлення громадянина щодо ставлення до його тіла після смерті - бажання, виражене в усній (у присутності свідків) або в письмовій формі, завіреній в установленому законодавством порядку. Поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про поховання та похоронну справу» діяльність у галузі поховання базується на таких основних принципах: гарантування державою належного поховання померлих; достойного ставлення до тіла померлого; поховання в установленому законодавством порядку з урахуванням волевиявлення померлого, вираженого особою при житті, а за його відсутності - з урахуванням побажань родичів; створення рівних умов для поховання померлих незалежно від їх раси, кольору шкіри, політичних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак; запобігання випадкам непоховання померлих; компенсації державою витрат, пов`язаних з похованням померлих, відповідно до закону; безоплатного виділення місця для поховання померлих (їхніх останків) чи урн із прахом померлих на кладовищі (у колумбарії); конфіденційності інформації про померлого; забезпечення збереження місць поховань.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу» усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене зокрема у побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі. Виконання волевиявлення громадян про належне ставлення до їхнього тіла після смерті в частині щодо поховання в іншому населеному пункті здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі. Дії щодо тіла померлого повинні здійснюватися в повній відповідності з волевиявленням померлого, якщо не виникли обставини, за яких виконання волевиявлення померлого неможливе.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлено спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови.

В порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 755/13027/18 (провадження № 61-3297св19), від 16 червня 2021 року у справі № 597/971/17 (провадження № 61-17316св20).

Разом із тим, із системного аналізу норм Закону України «Про поховання та похоронну справу» не вбачається, що зазначений закон визначає будь-які особисті немайнові чи майнові права виконавця волевиявлення, а лише наділяє його повноваженнями, спрямованими на реалізацію волевиявлення іншої особи (померлого) щодо його поховання.

Встановивши, що від встановлення факту, що ОСОБА_1 є виконавцем волевиявлення померлого ОСОБА_2 не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, і дані обставини заявник та його представник в судовому засіданні також не повідомили, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що він взяв на себе зобов`язання перед ОСОБА_2 поховати його після смерті, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про поховання та похоронну справу» є забезпеченням права громадянина на захоронення його тіла відповідно до його волевиявлення, однак натомість того ОСОБА_2 був похований не в тому місці і не в такий спосіб, як він зазначив у своєму волевиявленні, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки стосуються права іншої особи ОСОБА_2 , а не самого заявника ОСОБА_1 .

Посилання заявника в апеляційній скарзі на зміст ст. 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», без зазначення, яким чином судом першої інстанції було неправильно застосовано наведену норму матеріального права, є необґрунтованим та відхиляється апеляційним судом.

Апеляційний суд приймає до уваги, що заявник під час розгляду справи в суді першої інстанції не зазначав, що померлий ОСОБА_2 висловлював своє волевиявлення щодо побажання бути похованим в певному місці, вимоги заяви з цих підстав ОСОБА_1 до ухвалення рішення судом першої інстанції не уточнювались і заявлені лише в апеляційній скарзі.

Заперечення заявника в апеляційній скарзі проти встановлених судом обставин, що на момент подачі заяви волевиявлення померлого ОСОБА_2 було виконане, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що в рішенні суд першої інстанції посилався на статті ЦПК України, який очевидно втратив свою чинність, і в своєму рішенні суд керувався законом, який не регулює суспільні відносини у даній сфері, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Із тексту рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року вбачається, що судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, при цьому суд керувався наступними статтями чинного ЦПК України: ст. 4 (Право на звернення до суду за захистом), ст. 5 (Способи захисту, які застосовуються судом), ст. 12 (Змагальність сторін), ст. 76 - 78 (Докази, Належність доказів, Допустимість доказів), ст. 81 (Обов`язок доказування і подання доказів), ст. 258 (Види судових рішень), ст. 263 (Законність і обґрунтованість судового рішення), ст. 268 (Проголошення судового рішення), ст. 272 (Вручення судового рішення), ст. 293 (Окреме провадження), ст. 294 (Порядок розгляду справ окремого провадження), ст. 315 (Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення).

При цьому судом першої інстанції дійсно зазначено у рішенні зміст ст. 234, 256 ЦПК України, якими було врегульовано розгляд справ окремого провадження та справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, разом із тим, апеляційний суд враховує, що їх наявність в рішенні жодним чином не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки при ухваленні рішення місцевий суд керувався і застосовував інші норми процесуального права, зокрема чинні ст. 293, 315 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявником ОСОБА_1 всупереч п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України також не зазначено, яким чином наявність зазначених процесуальних норм в рішенні суду призвело, на його думку, до неправильного вирішення справи, що могло б бути підставою для скасування судового рішення відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарзі про те, що помічник судді був повідомлений про явку свідка ОСОБА_4 , проте вона з невідомих причин не була допитана судом, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Разом із тим, клопотання ОСОБА_1 про допит свідків, зокрема ОСОБА_4 , в матеріалах справи відсутнє.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що у заявника була наявна можливість в суді першої інстанції вчасно заявити клопотання про допит свідків, однак даною можливістю він не скористався.

Апеляційний суд враховує, що повідомлення помічника судді про явку свідка не є належною формою заявлення клопотання про допит свідка, передбаченою ст. 91 ЦПК України, крім того, таке повідомлення не підтверджується будь-якими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням, власного викладення обставин справи заявником та переоцінки доказів, які були досліджені судом першої інстанції, і не спростовують висновків місцевого суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.