Ухвала

13 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 466/9562/19

провадження № 61-5289ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1 , в якому просила стягнути заподіяну шкоду у розмірі 62 080,70 грн та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 10 серпня 2018 року між сторонами укладено договір оренди приміщення, що є власністю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , площею 26,4 кв. м, цільове призначення приміщення - проведення торгівельної діяльності. ФОП ОСОБА_1 з 10 серпня 2018 року здійснювала свою діяльність у приміщенні, при цьому з моменту укладення договору по 10 жовтня 2019 року не виконувала його умов та не сплачувала орендної плати, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 08 листопада 2019 року у справі № 465/3565/19. У зв`язку з цим, договір оренди було розірвано. Крім того, ФОП ОСОБА_1 використовуючи електричну енергію не сплачувала за спожиту електричну енергію, внаслідок чого виникла заборгованість, тому 05 жовтня 2018 року було припинено електропостачання до орендного приміщення. Проте, ФОП ОСОБА_1 самовільно, під`єдналася до мережі електропостачання, тим самим пошкодивши майно, а саме обліковий пристрій (лічильник) та незаконно користувалась електроенергією, тобто здійснила порушення, що зафіксовано в акті про порушення виданого Львівобленерго на власника приміщення. Враховуючи вимогу листа Львівобленерго від 08 квітня 2019 року № 30-01087, про оплату недорахованої електричної енергії в розмірі 22 077,40 грн, що являється наслідком вчинення протиправних дій, саме відповідачем, оскільки лише вона мала доступ до лічильника та вчинила такі дії.

Крім того, зазначала, що оскільки станом на момент подання позову ФОП ОСОБА_1 не виконала вимоги щодо звільнення магазину та сплати платежів, з урахуванням положень пункту 4.1 договору, позивач просила стягнути з відповідача орендну плату з 16 листопада 2019 року по 16 червня 2020 року, тобто за вісім місяців в сумі 16 000,00 грн; плату за знищене майно: електролічильник та здійснення робіт по встановленню електролічильника, у тому числі оплати проектно-кошторисної документації в сумі 24 003,30 грн. Загальна сума заподіяної шкоди становить 62 080,70 грн.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2021 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заподіяної майнової шкоди у розмірі 22 077,40 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у сумі 768,40 грн. У задоволені решти вимог - відмовлено.

ФОП ОСОБА_1 у березні 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2021 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскаржувані судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 22 001,10 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 100 = 227 000,00 грн), а тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону, яким, за загальним правилом, виключається можливість перегляду ухвалених у ній судових рішень судом касаційної інстанції.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є необґрунтованими. Посилаючись на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник не навів обґрунтованих доводів, зокрема: щодо якої саме норми права відсутній висновок, та у чому полягає фундаментальне значення розгляду справи для формування єдиної правозастосовної практики.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судами прийнято рішення про інтереси ПАТ «Львівобленерго», яке не було залучено до участі у розгляді справи, Суд відхиляє з наступних підстав.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що питань про права та обов`язки ПАТ «Львівобленерго» судами не вирішувалось.

Крім того, питання встановлення належності відповідачів не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, відповідно доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними.

Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, є неспроможними, оскільки вони нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства і не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не підтвердились, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 22 жовтня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 19 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик