П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року м. Київ

Справа № 22-8307 Головуючий у 1-й інстанції: Хоменко В. С.

Унікальний № 752/5471/19 Доповідач- Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Іванової І. В.

Невідомої Т. О.

за участю секретаря Осінчук Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Стадника Семена Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання окремих пунктів договору поруки недійсними та визнання поруки припиненою, -

у с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Авто Просто», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання окремих пунктів договору поруки недійсними, в якому просила визнати недійсними окремі положення договору поруки, а саме: п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» та п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів», договору поруки від 10 січня 2012 року б/н, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО»; визнати поруку за договором поруки від 10 січня 2012 року б/н, укладеного між нею та ТОВ «АВТО ПРОСТО», такою, що припинена; вирішити питання судових витрат у справі (т. 1, а. с. 2-5).

Позовні вимоги були обґрунтовані таким. 10 січня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» був укладений договір поруки б/н, відповідно до п. 2.1. якого, порукою згідно цього договору було забезпечено виконання боржником - ОСОБА_2 зобов`язань за угодою № 364381 від 12 травня 2011 року, укладеною між ОСОБА_2 та ТОВ «АВТО ПРОСТО» про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товару (Автомобіля) в групі.

Згідно з п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» та п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів» договору поруки від 10 січня 2012 року б/н сторони погодили, що протягом дії договору у випадках зміни умов угоди, якщо можливість цих змін прямо передбачена угодою, у випадках зміни розміру зобов`язань, забезпечених порукою та/або зміни строків виконання зобов`язань, якщо такі зміни здійснюються на підставах, передбачених основним зобов`язанням, відповідні зміни вносяться лише до угоди і не потребують внесення змін до цього договору, на внесення передбачених цим пунктом змін співпоручителі надають згоду під час підписання цього договору, та усі суперечки, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, між сторонами, з яких не було досягнуто згоди, передаються для остаточного врегулювання на розгляд Третейського суду «Захист прав» ВГО «Мерседес-Бенц Клуб Україна» (м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2).

Позивач вважає, що положення вказаних пунктів суперечать загальновстановленим ЦК України вимогам, є порушенням вимог національного законодавства, оскільки обмежують її права на судовий захист, чого вона не розуміла під час укладення договору, оскільки не має юридичної освіти та відповідних знань, а з регламентом третейського суду її ознайомлено не було.

Крім того, порука відповідно до договору від 10 січня 2012 року б/н є такою, що припинена в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), оскільки в договорі поруки прописаний лише строк дії цього договору, а строк дії поруки не прописаний, тому ТОВ «АВТО ПРОСТО», звернувшись 19 червня 2016 року до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 та неї солідарно заборгованості за угодою № 364381 від 12 травня 2011 року, пропустило шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «АВТО ПРОСТО», третя особа: ОСОБА_2 , про визнання окремих пунктів договору поруки недійсними та визнання поруки припиненою відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду адвокат Стадник С. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (т. 2, а. с. 25-27).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «АВТО ПРОСТО», адвокат Римар А. В. вказує, що позивач не надає жодних доказів, які би підтверджували ті обставини, на які вона посилається в апеляційній скарзі та в позові. Позивачу були відомі положення ст. 5 договору поруки про порядок вирішення спорів. Крім того, вказаний пункт договору, який позивач безпідставно намагається визнати недійсним, не зашкодив позивачу звернутись до суду загальної юрисдикції із цим позовом. Підписавши договір поруки позивач підтвердила, що має повну і достовірну інформацію про усі умови основного зобов`язання та положення договору поруки. Даний письмовий доказ жодним чином позивачем не спростований.

Посилання позивача про те, що договір поруки припинив свою дію на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України є нічим іншим ніж навмисне перекручення фактів та положень договору поруки та намір ввести суд в оману.

Обставини відсутності збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_1 встановлені рішенням апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду у складі касаційного цивільного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ТОВ «АВТО ПРОСТО» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

В суд апеляційної інстанції ОСОБА_2 не з`явився, про місце та час апеляційного розгляду повідомлений належним чином (т. 2, а. с. 74,77-80).

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність ОСОБА_2 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

21 липня 2021 року адвокат Стадник С. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав клопотання про призначення розгляду справи № 752/5471/19 в режимі відеоконференції в порядку передбаченому ст. 212 ЦПК України з дорученням забезпечення здійснення відео трансляції Сумському апеляційному суду за участі адвоката Стадника С. В., який діє в інтересах ОСОБА_1 (т.2, а.с.69-72).

Указане клопотання було задоволене апеляційним судом (т.2, а.с.73-76). Суд ухвалив провести судове засідання у режимі відеоконференції із Сумським апеляційним судом.

У судовому засіданні 17 серпня 2021 року відеозв`язок із Сумським апеляційним судом, де знаходився представник ОСОБА_1 , адвокат Стадник С. В., перервався і у подальшому, у час, відведений судом для проведення судового засідання, його встановити не вдалося.

За правилом ч. 4 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Ураховуючи наведені положення процесуального закону, після переривання відеозв`язку із Сумським апеляційним судом, де знаходився представник ОСОБА_1 , адвокат Стадник С. В., та неможливості його відновлення у час, відведений судом для проведення судового засідання, апеляційний суд ухвалив розглядати справу у режимі відкритого судового засідання за відсутності сторони позивача.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., пояснення представника ТОВ «АВТО ПРОСТО», адвоката Римара А. В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

З метою придбання автомобіля через систему надання послуг з придбання автомобілів АвтоТак 12 травня 2011 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_2 укладено угоду від № 364381 з додатками № 1 та № 2, предметом якої є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля (а. с. 10-13).

ОСОБА_2 було підписано додаток № 3 до угоди від 12 травня 2011 року № 364381, який є невід`ємною частиною основного договору (а. с. 14).

10 січня 2012 року між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_1 й ОСОБА_3 було укладено договір поруки б/н, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Арєшиним О. О. за реєстровим номером 158, відповідно до умов якого останні зобов`язались солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне виконання ОСОБА_2 умов угоди № 364381 від 12 травня 2011 року (а.с.9).

Згідно п. 2.5 ст. 2 «Зобов`язання, забезпечені порукою» договору поруки від 10 січня 2012 року б/н сторони погодили, що протягом дії договору у випадках зміни умов угоди, якщо можливість цих змін прямо передбачена угодою, у випадках зміну розміру зобов`язань, забезпечених порукою та/або зміни строків виконання зобов`язань, якщо такі зміни здійснюються на підставах, передбачених основним зобов`язанням, відповідні зміни вносяться лише до угоди і не потребують внесення змін до цього договору, на внесення передбачених цим пунктом змін співпоручителі надають згоду під час підписання цього договору.

Відповідно до п. 5.2 ст. 5 «Порядок вирішення спорів» договору поруки від 10 січня 2012 року б/н усі суперечки, що виникають з цього договору або у зв`язку з ним, між сторонами, з яких не було досягнуто згоди, передаються для остаточного врегулювання на розгляд Третейського суду «Захист прав» ВГО «Мерседес-Бенц Клуб Україна» (м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2).

За встановлених обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 районний суд виходив з недоведеності відсутності у ОСОБА_1 вільного волевиявлення під час укладення договору поруки б/н 10 січня 2012 року, в т. ч. укладення третейської угоди у вигляді третейського застереження у спірному пункті договору, про що свідчить її підпис.

Підписуючи договір, позивач погодилась з тим, що вона проінформована про всі можливі витрати у зв`язку із укладенням договору, уважно прочитала та зрозуміла договір. Своїм підписом засвідчила факт ознайомлення та згоду з умовами договору, підтвердила свої права та обов`язки за договором, підтвердила здатність набувати прав та обов`язків за договором, що умови договору їй зрозумілі, та вона вважає їх вигідними для себе.

Отже підстави для визнання недійсними положень п. 2.5 та 5.2 договору поруки від 10 січня 2012 року б/н відсутні, оскільки на момент його укладення позивач була ознайомлена з умовами договору, засвідчила своїм підписом згоду на його умови, а умови договору не суперечать чинному законодавству України.

Відмовляючи у визнанні поруки від 10 січня 2012 року б/н, такою, що припинена, районний суд виходив з такого.

ОСОБА_2 неналежним чином виконував свої зобов`язання за угодою № 364381, проте кредитор не звертався до нього та поручителів із вимогою достроково погасити всі несплачені внески, не змінював строк виконання основного зобов`язання.

Тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати поруку ОСОБА_1 за договором від 10 січня 2012 року припиненою. Відповідач, звернувшись 19 червня 2016 року до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 та позивача солідарно заборгованості за угодою № 364381 від 12 травня 2011 року не втратив право на задоволення його вимог до поручителя, оскільки на момент звернення до суду порука ОСОБА_1 не припинилась.

Позивач не відмежовував припинення договору поруки щодо частини платежів та, відповідно, не зазначав, щодо яких саме платежів минув строк, в межах якого кредитор міг пред`явити до нього як до поручителя вимоги про стягнення заборгованості. Позивач вважав, що договір поруки припинився не в частині певних місячних платежів, а щодо всього грошового зобов`язання. Доказів того, що кредитор скористався передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом вимагати дострокового погашення заборгованості, матеріали справи не містять.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги позивача апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.

Висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Всі висновки суду першої інстанції, мотиви, з яких суд вважав встановленою наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , нормативно-правові акти, якими керувався суд при ухваленні рішення, повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення (т. 1, а. с. 221-228).

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Частиною 1 ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Статтею 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно приписів ч. 2 ст. 530 ЦК України, кредитору надано право вимагати виконання зобов`язання у будь-який час, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було підписано договір поруки в частині п. 5.2 ст. 2 про обов`язкове звернення до третейського суду для вирішення спорів без усвідомлення суті такого застереження та його наслідків та введення її в оману, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані з огляду на таке.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до п. 6.2, 6.3 договору поруки від 10 січня 2012 року кожен із співпоручителів має належне уявлення про сутність цього договору та всіх його умов. Не існує ніяких факторів, які б могли вплинути на його уявлення про предмет та мету цього договору та кожен окремо з співпоручителів або його уповноважений на укладання цього договору представник підтверджує, що він детально ознайомлений з основними зобов`язаннями боржника та заявляє, що він прочитав цей договір поруки, йому зрозумілі всі умови і вони відповідають дійсним намірам спів поручителя.

Отже ОСОБА_1 підписуючи договір поруки погодилась з усіма його умовами та правилами.

Відповідно до роз`яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК ( 435-15 )), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання

або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після

виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з

правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не

має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі

від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи

неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для

визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч нормам чинного законодавства п. 2.5 ст. 5 договору поруки прописана можливість зміни розміру зобов`язань, в тому числі в бік збільшення, відхиляються апеляційним судом як неприйнятні, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, вибору контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже визначення такої умови, як можливість зміни розміру зобов`язання є правом сторін, якими укладається договір та такі умови не суперечать вимогам чинного законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 924/175/20 висновків районного суду не спростовують, оскільки даний висновок не вказує на заборону збільшувати основне зобов`язання, а лише зазначає на необхідність узгодження у належній формі таких змін з поручителем, що і мало місце у даному випадку.

Одночасно апеляційний суд зауважує, що матеріали справи взагалі не містять даних про укладання між ТОВ «АВТО ПРОСТО» та ОСОБА_2 додаткових угод щодо збільшення основного зобов`язання.

Тому аргументи апеляційної скарги щодо підстав для припинення поруки у зв`язку із збільшенням розміру основного зобов`язання є неприйнятними.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга немістить.

Оскільки доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у районному суді, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки районного суду є достатньо аргументованими, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно детально відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, № 49684/99, § 2)).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Стадника Семена Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України та/або у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2021 року.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді І. В. Іванова

Т. О. Невідома