Провадження № 22-ц/801/342/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 рокуСправа № 127/17293/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: АТ «Таскомбанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступник ТОВ «Вердикт капітал») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Жмудя О.О., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В серпні 2020 року АТ «Таскомбанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 вересня 2013 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір R7B. Відповідно до умов кредитного договору R7B від 17 вересня 2013 року, предметом договору є надання банком позичальнику грошових коштів на наступних умовах: сума кредиту 100 000,00 грн.; строк користування - по 17 вересня 2017 року; проценти за користування кредитом - 24% річних.

27 березня 2017 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позивачем було укладено договір про відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) №270317нв. Відповідно до умов цього договору та витягу з реєстру прав вимог №1 позивач є новим кредитором боржника ОСОБА_1 за кредитним договором.

Умови вищезазначеного кредитного договору відповідачем не виконані і станом на 27 грудня 2019 року заборгованість позичальника становить 57 396,94 грн., яка складається з наступного: заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 19 470,40 грн.; заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) 13 301,25 грн.; заборгованість по комісії 13 520,00 грн.; сума пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості 11 105,29 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача.

Порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року позов акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором № R7B від 17 вересня 2013 року в розмірі 57 396 (п`ятдесят сім тисяч триста дев`яносто шість) гривень 94 копійки, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 19 470,40 грн.; заборгованості по відсоткам (в т.ч. прострочена) 13 301,25 грн.; заборгованості по комісії 13 520,00 грн.; суми пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості 11 105,29 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Таскомбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн.

Рішення першої інстанції мотивоване тим, що відповідач умови договору № R7B від 17 вересня 2013 року своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, таким чином, останнім були порушені умови кредитного договору (п.п. 1, 4.2, 4.3, 5.1) та вимоги ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, у зв`язку з чим, виникла заборгованість, загальна сума якої станом на 27 грудня 2019 року склала 57 396,94 грн. Поряд з цим, посилання відповідача на застосування строків позовної давності щодо стягнення кредиту є необґрунтованим, оскільки кредитним договором чітко встановлено строк дії договору до повного його виконання.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга, мотивована тим, що на думку відповідача суд попередньої інстанції помилково пов`язав початок відліку строку позовної давності із днем закінчення строку дії кредитного договору. Вважає, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником терміну внесення кожного чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення терміну його внесення. Також зазначає, що 26 червня 2017 року позивачем на його адресу направлено вимогу про повернення заборгованості за кредитним договором в розмірі 20426,83 грн. станом на 23 червня 2017 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал», як правонаступника акціонерного товариства «Таскомбанк» у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. (а.с. 124-125). Зазначена ухвала Вінницького апеляційного суду від 18 березня 2021 року набрала законної сили.

15 квітня 2021 року ТОВ «Вердикт капітал» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем своєчасно і в повному обсязі не виконувались умови кредитного договору, у зв`язку із чим виникла заборгованість на суму визначену в позові. Поряд з цим, правонаступник позивача ТОВ «Вердикт капітал» заперечило доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності вказавши, що сторони погодили в кредитному договорі його дію до повного виконання взятих на себе зобов`язань, яким також встановлено строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів у 3 роки.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції частково не відповідає зазначеним вимогам.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно із статями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір за правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із ст. 530 Цивільного Кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як вбачається з матеріалів справи 17 вересня 2013 року між ПАТ «ВТБ банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № R7B, за яким останньому було надано кредит в сумі 100000 грн. строком до 17 вересня 2017 року зі щомісячною сплатою процентів за користуванням кредитом у розмірі 24% річних (п. 1 кредитного договору).

Повернення кредиту та сплата процентів і комісії здійснюється, як передбачено п. 4.3 договору щомісячними платежами 17 числа кожного місяця у відповідності до графіка, який є невід`ємною частиною вказаного договору.

За п. 7.4 договору, - договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою банку та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.

Банк свої зобов`язання виконав та надав ОСОБА_1 кредит у сумі 100000 грн.

Водночас, відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 27 грудня 2019 року, виникла заборгованість за кредитним договором у сумі 57396,94 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) 19 470,40 грн.; заборгованості по відсоткам (в т.ч. прострочена) 13 301,25 грн.; заборгованості по комісії 13 520,00 грн.; суми пені, нарахованої на суму простроченої заборгованості 11 105,29 грн та яку до теперішнього часу не погашено.

Відтак, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Як передбачено ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Разом з тим, заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 в суді першої інстанції просив застосувати позовну давність та відмовити в позові з цих підстав.

Проте, ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що відповідачем належним чином не виконувалось покладене на нього зобов`язання, а строк дії договору встановлений до повного його виконання, у зв`язку із чим застосування строків позовної давності є неможливим.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції в даній частині рішення, та відповідно вважає за необхідне зазначити наступне.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом.

ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійних відповідальність за невиконання цього обов`язку, тo незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожною щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року №444/9519/12, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до відповідного числа кожного місяця впродовж строку кредитування, а відтак перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд першої інстанції.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, колегія суддів приходить до висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа.

Враховуючи наведену правову позицію Великої палати Верховного суду щодо однорідних спірних правовідносин, позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № R7B від 17 вересня 2013 року за період по 11 липня 2017 року включно, оскільки АТ «Таскомбанк» звернулось до суду з позовом 11 серпня 2020 року тобто після спливу позовної давності щодо вказаних щомісячних платежів.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, неправильно застосував положення ст.262 ЦК України та не врахував пропуску строку позовної давності.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за щомісячними та іншими платежами за період з 11 серпня 2017 року, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, а до стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь правонаступника позивача ТОВ «Вердикт капітал» підлягає заборгованість в розмірі 9851,92 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 6279,76 грн.; заборгованості по відсоткам 192,16 грн.; заборгованості по комісії 3380 грн., які визначені графіком, що є невід`ємною частиною кредитного договору.

Крім того, за змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.259 ЦК позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Так, відповідно до п. 7.1. кредитного договору сторони погодили збільшення спеціальної позовної давності у 3 роки.

Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Тобто, перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Таким чином, з урахуванням заявленої позовної давності до вимог про стягнення пені та частково задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції наводить власний розрахунок стягнення пені за період із 11 серпня 2017 року (3 роки перед зверненням банку до суду) по 27 грудня 2019 року (заборгованість станом на яку банк наводить розрахунок), з урахуванням п. 5.1 кредитного договору, яким встановлено розмір пені 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, що становить 117,27 грн. і саме ця сума пені підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Посилання позивача АТ «Таскомбанк» та його правонаступника ТОВ «Кредит капітал» на те, що відповідно до п. 7.4 кредитного договору сторонами досягнуто згоди щодо терміну дії договору до його повного виконання, колегією суддів не приймаються, оскільки такі положення прямо протирічать п. 1. договору, за яким позивачу було надано кредит в сумі 100000 грн. строком до 17 вересня 2017 року.

Водночас не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про застосування строків позовної давності до усієї суми заборгованості, у зв`язку із направленням ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» на адресу відповідача досудової вимоги про повернення заборгованості від 26 червня 2017 року Вих. №001763935-2 (а.с. 86), оскільки зазначену вимогу та пояснення відповідачем було надано лише суду апеляційної інстанції.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Таких обставин апеляційним судом встановлено не було.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 346/5603/17 (провадження № 61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Отже, обставини на які посилається відповідач в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.

Неправильне застосування судом першої інстанції зазначених норм матеріального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі та прийняття нового рішення про часткове задоволення позову акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступник позивача ТОВ «Вердикт капітал») про стягнення заборгованості, стягнувши з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» заборгованість за кредитним договором № R7B від 17 вересня 2013 року в розмірі 9969,19 грн., яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 6279,76 грн.; заборгованість по відсоткам 192,16 грн.; заборгованість по комісії 3380 грн., пені 117,27 грн.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню (17,37%), тому за положеннями частини 3 статті 141ЦПК України понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати (судовий збір) підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог, а саме за подання позовної заяви в сумі 365,12 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 547,68 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 листопада 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов акціонерного товариства «Таскомбанк» (правонаступник позивача ТОВ «Вердикт капітал») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» заборгованість за кредитним договором № R7B від 17 вересня 2013 року в розмірі 9969,19 грн., яка складається з заборгованості: по тілу кредиту 6279,76 грн.; по відсоткам 192,16 грн.; по комісії 3380 грн., пені 117,27 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» витрати по оплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 365,12 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 547,68 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета