ПОСТАНОВА

Іменем України

12 серпня 2021 року м. Кропивницький

справа № 404/3565/19

провадження № 22-ц/4809/1137/21

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Єгорової С.М., Чельник О.І.

секретар Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький без участі сторін цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.03.2021, суддя Павелко І.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Марченко Оксани Анатоліївни, АТ «Альфа-Банк» про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Марченко Оксани Анатоліївни, АТ «Альфа-Банк» про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 липня 2008 між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено договір про надання відновлювальної лінії № 432/33-ФЩ1/1 відповідно до умов якого йому надано в кредит грошові кошти в розмірі 24 000 доларів США.

На забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором 09 липня 2008 між позивачем, як майновим поручителем, ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 2669.

За умовами договору в якості забезпечення виконання основного зобов`язання позивачем передано в іпотеку ПАТ «Укрсоцбанк» належну йому квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач зазначив, що через життєві обставини та погіршення фінансового стану, ОСОБА_2 в певний час припинив внесення обов`язкових платежів, спрямованих на погашення кредиту та сплату процентів, внаслідок чого виникла заборгованість.

В липні 2018 на адресу позивача надійшов лист від ПАТ «Укрсоцбанк», яким його було повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначив, що в подальшому йому стало відомо, що право власності на квартиру зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк», згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, ОСОБА_3 від 18.02.2019, індексний номер 45574052.

Позивач зазначив, що вважає дане рішення протиправним, оскільки квартира АДРЕСА_1 використовується ним, як місце постійного проживання. У власності позивача не знаходиться інше житло.

Реєстрація квартири відбулась з порушенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просив суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Марченко Оксани Анатоліївни від 18.02.2019, індексний номер 45574052 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ПАТ «Укрсоцбанк».

В ході розгляду справи позивач подав заяву про зміну предмета позову, у якій просив скасувати запис державного реєстратора прав на нерухоме майно Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області Марченко Оксани Анатоліївни від 18.02.2019 pоку, індексний номер: 45574052 державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.07.2020 замінено відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.03.2021 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначається зокрема, що рішення суду першої інстанції є невмотивованим. Суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 31.05.2021 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18.06.2021 справу призначено до розгляду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 18.06.2021 продовжено строк розгляду справи.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від АТ «Альфа-Банк», в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 09.07.2008 року, правонаступником якого є AT «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 24 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між «Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Укрсоцбанк», та позивачем 09.07.2008 року укладений іпотечний договір.

Суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку із неналежним виконанням позичальником обов`язків за Кредитним договором, ігноруванням позивачем та ОСОБА_2 вимог про усунення порушень, AT «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття на нього права власності.

Суд першої інстанції встановив, що в липні 2018 року на адресу ОСОБА_2 надійшов лист від ПАТ «Укрсоцбанк», у якому повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, згідно якого повідомлялося, що у випадку не виплати боргу за кредитним договором, належна квартира перейде у власність банку.

Суд першої інстанції зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки позивач надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя в Іпотечному договорі, що підтверджується п.п. 4.5, 4.5.3 договору іпотеки, відповідно до яких рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та про спосіб такого звернення приймається іпотекодержателем одноосібно.

Підписанням цього договору іпотекодавець фактично засвідчив, що надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Суд першої інстанції зазначив, що оскільки реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Укрсоцбанк» здійснена за згодою позивача, тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначив, що за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання ствердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно.

Відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент спірних правовідносин), уразі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції при постановлені судового рішення врахував висновки викладені в Постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції при розгляді справи посилався на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Суд першої інстанції зазначив, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Суд першої інстанції зазначив, що станом на час ухвалення оскаржуваного рішення, такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену peєстрацію права, закон не передбачав..

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

З апеляційної скарги вбачається, що підставою для скасування рішення суду першої інстанції зокрема є порушення норм процесуального права, так як рішення суду першої інстанції є невмотивованим. Крім того суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 09.07.2008 року, правонаступником якого є AT «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 24 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між «Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Укрсоцбанк», та позивачем 09.07.2008 року укладений іпотечний договір.

Відповідно до пункту 4.5, 4.5.3 договору іпотеки рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та про спосіб такого звернення приймається іпотекодержателем одноосібно.

Підписанням цього договору іпотекодавець фактично засвідчила, що вона надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Встановлено, що в липні 2018 року на адресу ОСОБА_2 надійшов лист від ПАТ «Укрсоцбанк», у якому було повідомлено про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі договору, згідно якого у випадку не спплати боргу за кредитним договором, належна квартира перейде у власність банку.

Зазначені обставини сторонами не спростовуються.

У зв`язку із неналежним виконанням позичальником обов`язків за Кредитним договором ігноруванням позивачем вимог про усунення порушень відповідно до іпотечного договору 09.07.2008 року AT «Укрсоцбанк» скористалося своїм правом у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та задовольнило свої вимоги кредитора/іпотекодержателя в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору в позасудовому порядку через звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закона Укарїни «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити у забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього закону.

Відповідно до п. 4.5 іпотечного договору: іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 Закона України «Про іпотеку».

У справі, що переглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, в відповідно до договору іпотеки яким позивач надав іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав в на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання ствердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме йно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно.

Відповідності до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції чинній на момент спірних правовідносин), уразі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься про скасування державної реєстрації прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у сира 361/4307/16-ц (провадження № 14-141цс18) зазначено, що у разі скасування на рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім того, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають або вилученню.

У разі скасування рішення державною реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення дійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав лопускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Наведена норма права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення судових рішень у цій справі) є відмінною від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

З матеріалів справи вбачається, що вибраний позивачем спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену peєстрацію права закон не передбачає.

Застосування такого способу судового захисту, у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення порушеного права.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення зазначав порядок звернення стягнення на предмет застави з посиланням на норми матеріального права, договірні відносини встановлені договором іпотеки та практику Верховного суду, а також порядок захисту порушеного права позивача.

Матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції відмовив у задоволенню позову з тих підстав, що позивачем вибрано неправильним спосіб захисту.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що у випадку відмови у задоволені позову з підстав неправильного вибраного способу захисту порушеного права інші мотивування суду першої інстанції не мають правового значення.

Доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції є незаконим оскільки заява подавалась до суду до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» не знайшли свого підтвердження.

Матеріали справи свідчать, що заява позивача про внесення змін предмету позову, ухвалою суду першої інстанції задоволена 24.02.2020 року.

Відповідно на момент розгляду справи по сутті, суд першої інстанції користувався нормами матеріального права які діяли на той час.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що доводи викладені в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами та суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України залишається без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.03.2021, залишити без змін.

Повний текст постанови складено 20.08.2021.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: