Центральний районний суд м. Миколаєва
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.

за участі представника позивача - адвоката Гайдай Р.П., представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Поляновського В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, в якому просив визнати недостосвірною, такою, що порушує немайнові права ОСОБА_2 , на повагу до честі , гідності а аткож недоторканості ділової репутації, інформації, автором якої є ОСОБА_1 , поширеної ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сторінці в соціальній мережі Фейсбук під нік-неймом профайлу « ОСОБА_3 » разом із статтею російською мовою із заголовком (мовою оригіналу) «Что такое ОСОБА_4 , и что такое ПЛОХО» в тексті «Відкритого листа-звернення до Прем`єр Міністра України О.В. Гончарука та Міністра інфраструктури України ОСОБА_5 » датованого 01 вересня 2019 рок за підписом д-р ОСОБА_6 :

«З керівництвом ОСОБА_7 транспортне суспільство пов`язує практично всі корупційні скандали останніх років:

неефективний габаритно-ваговий контроль на дорогах;

монополізацію та істотне подорожчання технічного контролю транспортних засобів;

«продаж» дозволів на здійснення міжнародних автоперевезень;

фактичне знищення надзору за безпекою морепластва в портах через звільнення та так звану «реформу капітанів портів»;

комерціалізацію охорони територій морських портів;

побори інспекторів держави порта, які контролюють морські суда в портах;

створення ДП «Моррічсервіс», якее агресивно нав`язує морським агентам платні послуги з оформленння суден, що є функціями капітанів портів;

закриття більшості тренажерних центрів для моряків, залишення лише підконтрольних, в яких ціны на послуги для моряків збільшені у 5 разів;

доведенння до жахливого стану національної системи дипломування моряків через значне зростання корупції;

спроба монополізації ринку обов`язкового технічного контролю транспортних засобів;

доведення разом з нинішнім керівництвом Укравтодору дорожньої галузі до повної руйнації! В державі кожного тиждня навіть на основних магістральних автомобільних дорогах падають мостові переходи, до більшості населених пунктів навіть обласного значення неможливо безпечно дістатися автомобілем;

вартість будівельних робіт на автомобільних дорогах за останні три роки зросла вдвічі при тому, що вартість будівельних матеріалів фактичное н змінилася;

доведення до банкрутства державної компанії ПАТ ДАК «Автомобільні дороги україни» та розпродаж за безцінь її активів.»

- «фактів антидержавної діяльності ОСОБА_7 на посаді заступника Міністра інфраструктури в 2017-2019 роках».

Просив зобов`язати ОСОБА_1 протягом п`яти днів з дня набрання рішенням у цій справі законної сили спростувати поширену недостосвірну інформацію шляхом оприлюднення резолютивної частини рішення у цій справі під заголовком «Спростування інформації» в соціальній мережі Фейсбук під нік-неймом профайлу « ОСОБА_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позову посилається на наступні нормативно-правові акти: ст.ст. 32,34,68 Конституції України, ст.ст. 270, 277, 297, 299 ЦК України, положення ЗУ «Про інформацію», позиції Верховного Суду та практику ЄСПЛ.

На підтвердження заявлених вимог посилався на те, що 01.09.2019 на своїй сторінці у мережі Фейсбук відповідач опублікував оспорювану статтю, до якої було прикріплено п`ять відсканованих сторінок «Відкритого листа-звернення до Прем`єр Міністра України ОСОБА_8 та Міністра інфраструктури України В.А. Криклія» за підписом д-ра ОСОБА_9 , голови ГО «Інфраструктурна Рада» від 01.09.2019. В тексті вказаного листа на 3-4 сторінках була зазначена наступна інформація, яку позивач вважає такою, що підлягає спростуванню, оскільки не відповідає дійсності, порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

З 18 травня 2016 року він призначений на посаду заступника Міністра інфраструктури України та займає цю посаду на час звернення до суду.

Зазначена у вказаній статті інформація, а саме оспорювани ним вирази, не можна розглядати як окремо взяти вислови, а треба сприймати сукупно з розумінням заголовку , змісту , семантики та логіки висвітленян інформації статті в соціальній мережі фейсбук під заголовком «Что такое ОСОБА_4 и что такое ОСОБА_10 » та усього тексту «Відкритого листа-звернення» відповідача.

Вказана неправдива інформація була поширена в мережі інтерент через веб-сторінку в соціальній мережі фейсбук під нік неймовм профайлу « ОСОБА_3 » за гіпертекстовим посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 - тобто у вільному доступі для необмеженого кола осіб та поширюється іншими сайтами й соціальними пмережами з посиланням на першоджерело. Наданими доказами підтверджується, що автором вказаної статті є саме відповідач ОСОБА_1 і стосується поширена відповідачем інформація саме ОСОБА_2 , як заступника Міністра інфраструктури України.

Так, автор у своєму Відкритому листі-зверненні в стверджувальній формі інформації з тексту " З керівництвом Ю. Ф. Лавренюка транспортне суспільство пов`язує практично всі корупційні скандали останніх років : ..." заявляє про конкретні факти отримання неправомірної вигоди (корупції) позивачем в період перебування на посаді заступника Міністра інфраструктури України та наводить конкретні факти "Корупційних скандалів" в транспортній галузі, до яких ніби-то причетний позивач. При цьому автор не наводить будь-яких посилань та не надає будь-яких належних та допустимих доказів , які б підтверджували достосвірність наведених ним в листі фактів причетності його до "корупційних скандалів останніх років".

Стосовно інформації з тексту Відкритого листа -звернення на стор.4 "Люди просять спростувати цей факт нахабної зневаги до їхніх очікувань , зневаги до беззаперечний, на їхній погляд, фактів антидержавницької діялності ОСОБА_7 на посаді заступника Міністра інфраструктури в 2017-2019 роках" - то автор стверджує про вичнення позивачем злочинів проти основ національної безпеки України та у сфері службової діяльності в період перебування на посаді. При цьому автор не наводить будь-яких належних та допустимих доказів , які б підтверджували достосвірність цього факту вчинення позивачем корупційного чи будь-якого іншого правопорушення.

Вказана поширена інформація може бути перевірена на предмет відповідності її дійсності, проте відповідними довідками підтверджується, що ОСОБА_2 не вичняв будь-яких правопорушень та до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягався ніколи. А отже, поширена інформація є недостовірною.

Оскаржувані вирази відповідача є самі по собі безумовно провокаційними, носять негативне забарвлення , мають на меті довести до необмеженої кількості осіб недостовірну інформацію про його діяльність як публічної оосби - заступника Міністра інфраструктури України, дійсного члена Національної ради з питань антикорупційної політики, стоврюють у читача враження про вчинення ним корупційних правопорушень, злочинів проти державної власності, і, як наслідок, вказана інформація порочить та принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації.

З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що є всі правові підстави вважати, що його право на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації є порушеним та підлягає поновленню шляхом визнання недостовірною, такою, що порочить честь, гідніть і ділову репутацію ОСОБА_2 - вказану оспорювану інформацію та повинна бути спростована у такий же спосіб, у який вона була поширена.

28 вересня 2020 року надійшов відзив на позов від представника відповідача адвоката Поляновського В.Г., в якому він просить відмовити у позові в повному обсязі. в обгрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивач мав статус публічної особи. Лист відповідача висловлює не дише його персональну думку, а заснований на громадському інтересі та практичному досвіді працівників морської галузі - того самого трранспортного суспільства, про яке в ньому зазначається. 13 серпня 2019 року відповідна проблематика стала предметом широкого обговорення між учасниками форумум "Транспорт як дзеркало реформ в Україні! - представниками реального сектору морської транспортної галузі економіки. За підсумками форумуу були підписані рішення та відкритий лист до Президента Украни, де були окреслені суспільно значимі проблеми, в тому числі згадування ОСОБА_2 . Також 19.09.2019 року на адресу Президента України булти направлені інші колективні листи щодо занепокоєння кадровою політикою як загаломи по галузі так і персонально відносно ОСОБА_2 , ініціатором яких була і в тому числі Морська Палата України.

Окрім того, у відкритому доступі в мережі інтернет викладено багато інформації зі згадками публічної на тот момент особи ОСОБА_7 , заснованої на матеріалах журналістських розслідувань.

ОСОБА_7 , займаючи високу державну посаду, політичну посаду заступника Міністра інфраструктури України мав бути готовий до більш прискіпливої уваги суспільства до своїх вчинків, сильної громадської критики, у порівнянні зі статусом пересічних громадян.

До того ж гарантовано право відповідача повідомляти про вчинення правопоушень та можливих злочинів. В даному випадку відповідач саме і звернувся до Прем`єр-міністар України та Міністра інфораструктури України з повідомленням про скоєння, на його думку, злочину, форма звернення громадян, незалежно від процесуальної форми, законодавством чітко не регламентована. Така форма громадського контролю ніяк не може вважатися поширенням неправдивих відомостей і не може бути підставою для притягнення до відповідальності.

Публічна інформація про виконання суб`єктами владних повноважень своїх посадових обов`язків , факти порушення ними прав та свобод - є відкритою. Ця інформація є преметом гострого суспільного інтересу та відповідно до положень ст. 21,30 ЗУ "Про інформацію" не можна заперечувати право відповідача на звернення до відповідних державних органів.

Також думка відповідача грунтується на багатьох фактах, які відбувалися в різних напрямках транспортної галузі України, які, на його думку призвели до негативних наслідків для цього сектору економіки, а забезпечення законості діяльності в кожному з означених напрямків входило до прямих функціональних обов`язків персонального заступника Міністра інфраструктури України ОСОБА_7 згідно з переліком обов`язків першого заступника міністра, заступників Міністра, затв. наказом Міністрства інфраструктури України №192 від 27.05.2016 року зі змінами та доповненнями. Отже претензії відповідача до позивача стосуються некомпетентності останнього в період виконання ним посадових обов`язків заступника Міністра інфраструктури України, тобто стосується його поведінки у сфері службового, а не приватного життя - отже право на повагу до честі та гідності не зачіпає.

Також зазначає, що поширена інформація містить оціночні судження, які доведенню та спростуванню не підлягають. Так, вказана інформація представляє собою форму вираження та поширення суб`єктивних поглядів ОСОБА_1 на низку проблем транспортного сектору економіки України , доведена до відома вищих посадових осіб держави та всіх охочих, на що він мав повне право. На підставі відомих фактів відповідач сформував та висловив свої оціночні судження (а не недостовірну інформацію), зокрема у формі оцінки та гострої критики рішень, дій та бездіяльності публічної особи ОСОБА_2 , в тому числі з використанням гіпербол та сатири. Якщо позивач вважає, що такі погляди відповідача є образливими, він має повне право на відповідь з викладенням власної точки зору, і відповідач проти цього не заперечує.

Зазначає також про недопустимість наданого позивачем висновку експертизи. Так, екпсерт ОСОБА_11 та спеціаліст ОСОБА_12 не зазначені в Реєстрі атестованих судових експертів, крім того містить багато невідповідностей Інструкції про призначення та проведення судових експертиз.

30 вересня 2020 року надійшла відповідь на відзив від представника позивача адвоката Дешевого О.А., в яких відхиляють навдеені заперечення. Посилається на принцип презумпції невинуватості. Зазачає, що поширена відповідачем інформація мала на меті дискредитувати позивача, негативно вплинути на оцінку його людських та ділових якостей та як наслідок, через громадський тиск домогтися його звільнення із займаної посади. В даній публікації начеб-то критика фактично не відрізняється від звинувачення у корисливих злочинах чи правопорушеннях.

Натомість, позивач довів свою непричетність до злочинів- відповідними довідками,а відповідач лише посилається на публікації в ЗМІ, що не є належними доказами причетності до вчинення корупційних злочинів.

Стосовно права/морального обов`язку відповідача повідомити про вчинений позивачем злочин державний орган, то таке повідомлення відповідно до тлумачення норм права стосується звернення саме до правоохоронних органів , а не до органів виконавчої влади . При цьому відповідач сам підтверджує, що це була інформація про злочин, а отже може бути спростована як недостовірна. Перевірка відповідно до ЗУ "Про запобігання корупції" за його зверненням відносно позивача не проводилася.

Факти незаконного звільнення капітанів морських портів, які були поновлені на посадах рішеннями судів - не має відношення до корупційних діянь позивача , аварія судна біля Одеси сталася вже після припинення ним своїх повноважень на посаді, а всі інші факти є надуманими та безпідставними.

Поширена ОСОБА_1 інформація є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями, впливає на соціальну оцінку позивача суспільством, безпідставно повідомляє про його протиправну поведінку при виконанні трудових та службових обовязків.

Також зазначає про належність експертного висновку: в силу положень ЗУ "Про наукову та науково-технічну експертизу" наявне право ОСОБА_13 проводити лінгвістичну експертизк та надавати висновки експерта.

15 жовтня 2020 року надано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу в підготовче судове засідання.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.01.2020 р. апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Поляновського В.Г. задоволено. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 14.11.2019 року про відкриття провадження у справі скасовано та направлено справу за підсудністю на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 30.01.2020 року прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. У зв`язку з великою навантаженістю, призначено підготовче судове засідання на 04.03.2020 року .

Ухвалою суду від 23 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за вказаним позовом та враховуючи навантаження на суддю, призначити її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 01 лютого 2021 року.

В судовому засіданні була оголошена перерва до 09.04.2021 року в зв`язку з тим, що судове засідання 01.02.2021 року неможливо провести в режимі відеоконференції через поганий конференц-зв`язок та відсутність можливості почути пояснення представника відповідача.

В поясненнях в судовому засіданні та у промові в судових дебатах представник позивача підтримав викладену у позові та відповіді на відзив позицію, просив про задоволення позову. Зазначить, що оспорювана інформація містить образливі висловлювання щодо професійних якостей ОСОБА_2 у транспортній галузі, підрив ділової репутації позивача та має такий зміст, що у людському розумінні сприймаються не як критика, але образлива негативна інформація. Зазначив, що в тексті оспорюваної інформації немає посилання на звернення інших постарждалих осіб. Висловлені відповідачем звинувачення без посилання на конкретні дії - це вуличний шантаж, тиск, самореклама, якого не повинно бути у цивілізованому суспільстві .

При цьому зазначає, що ОСОБА_2 розуміє, що межі допустимої критики відносно нього як державного діяча є значно ширшими, і він ні в якому разі не проти такої критики, він розуміє критику та готов прислухатися до неї. Але ці висловлювання відповідача не містили критики, а звинувачення у вчиненні конкретних неправомірних дій, це були лише прагнення принизити, образити, виставити у негативному світлі, і таким чином шантажувати його . Відповідачем не врахована добросовісність діяльності посадових осіб держави, яка презюмується . Можливо критикувати конретні дії посадової особи, які прямо впливають на права певного кола осіб, але тут відсутня конструктивна критика . Якщо особа є високопосадовцем, то це не дає право іншим особам ображати та принижувати її честь та гідність. Перебування позивача на певній посаді не дозволяє іншим особам зловживати своїми правами на вільне висловлювання та висловлюватися відносно нього у принизливій та образливій формі.

Жоден свій вислів відповідач не довів, не спростував твердження позивача, що наведена інформація не відповідає дійсності. Критика- це конкретні зауваження, а у вказаних публікаціях відсутня критика, адже немає жодної конкретики, немає посилання на конктретні дії позивача, які призвели до певних порушень прав, відсутні пояснення коли і вчому саме ОСОБА_2 , вчинено корупційні дії. Щодо реформування - то є дискреція посадової особи щодо шляхів проведення реформ, яких потребує транспортна галузь. Позивач не може відповідати за діяльність державних підприємств, в чому його безпідставно звинувачує відповідач. Також зазначив, що у оспорюваних публікаціях ОСОБА_1 , який сам до цього займав таку ж посаду, не врахував презумпцію добросовісності дії посадових державних осіб.

Висновком експертизи надана аргументована відповідь, що це є фактичні обвинуваченняу вигляді тверджень, а не є оціночними судженнями. І

В поясненнях в судовому засіданні та в промові в судових дебатах представник відповідача підтримав викладену у відзиві позицію, просив про відмову у позові. Зазначив, що оціночні судження спростуванню не підлягають. Викладена не думка особисто ОСОБА_1 , а думка представників морської галузі, представників Морської Палати України, тобто це дука багатьох фахівців та працівників цієї галузі, і саме на підставі відкритих матеріалів ця думка і була сформована. Містить виключно оціночні судження, гостру критику, оцінку його дій як заступника Міністра, деколи з використанням сатири та гіпербол, але викладена цілком коректно.

Позивач не здатен нормально сприймати критику своїх дій , адже як публічна особа мав бути готовий до підвищеної уваги та прискіпливої критики своєї діляності. Також мав право на відповідь по суті на вказану критику , яким не скоритався. ОСОБА_2 міг би у ОСОБА_14 також навести свої доводи та спростування та довести громадськості свою думку, міг піти на дискусію. Саме ОСОБА_15 зна той час перебуваючи на посаді заступника міністра зобов`язаний був контролювати певні реформи та дії у транспортній галузі економіки України, був відповідальною особою за проведення державної політики у цій галузі, отже повинен був бачити прийняття відповідних рішень та схвалювати їх.

Його публікація викладена у формі звернення до державних діячів, в якій він звертає увагу на проблеми морської галузі , а не ображає позивача, та містить лише конструктивну критику, засновану та фактах . Оскільки це є звернення до Прем`єр- міністра, отже викладені в ньому факти не підлягають спростуванню, а їх можна перевірити компетентними органами. Адже кожна людина має конституційне право на звернення до органів державної влади, яким він і скористався.

Відповідно до положень ЗУ "Про корупцію" - всі зобов`язані доводити до відома громадськості відомі їм факти про такі діяння і ця інформація становить підвищений суспільний інтерес.

Навів конкретні, на думку відповідача, факти - звільнення капітанів морських портів та призначення в подальшому непрофесійних керівників морських портів. ОСОБА_2 відповідав за вказані напрямки на той час і ОСОБА_1 вважав, що мова йде про неправомірні дії всього керівництва вказаних напрямків.

Додатково звернув увагу на неналежність як доказу наданого висновку експерта, оскільки експерт ОСОБА_13 не є атестований судовим експертом та для проведення експертизи безпідставно залучений інший спеціаліст Тищенко-Монастирська.

Суд, заслухавши обґрунтування представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 10.13 год ОСОБА_1 на своїй сторніці в соціальній мережі Фейсбук за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 розмістив наступну статтю під заголовком " Что такое ОСОБА_4 , и что такое ОСОБА_10 " наступного змісту (мовою оригіналу):

" ОСОБА_16 , ОСОБА_17 и ОСОБА_18

Сразу приношу извинения за форму (через ФБ, открытым письмом), но содержание, как вы знаете, превалирует. А ограниченность во времени толкнула на этот шаг после того, что мне стало достоверно известно о том, что ОСОБА_7 (зам министра по коррупции) планирует остаться в Министерстве Инфраструктуры Украины. И эти планы близки к реализации!

Мои жизненные принципы не позволили мне находиться дольше года внутри системы (в 2015), куда сейчас зашли вы. Но смею быть уверенным, что в отличие от 2015 года, сейчас у Украины действительно есть шанс, потому что у нового президента есть воля (верю в это) изменить ситуацию в стране, остановить воровство в ГП и ЦОВВ, обеспечить ежегодно 10-12% рост ВВП, завести инвестиции.

Эти задачи кажутся амбициозными, а на самом деле все просто надо иметь четкую цель, принимать решения в пользу Украины.

В Трускавце (1 августа) я говорил своим студентам, что нужно поменять людей, что нужно минимизировать влияние олигархов (там было много имен без оглядок на посты и ситуативные союзы) на власть, что нужно быть непреклонным и бескомпромиссным. ОСОБА_19 так можно быстро добиться результата, не тратить ресурс на ненужную борьбу с врагами, а сконцентрироваться на конструктиве и созидании.

Я призываю вас руководствоваться в подборе кадров на руководящие позиции не личной преданностью, не навязыванием кем-то с неизвестными мотивами, а исключительно:

- порядочностью

- управленческими качествами

- профессионализмом

С обязательной публичной постановкой четких (СМАРТ) задач и таким же публичным отчетом руководителя за выполненные задачи. С беспощадной заменой несправившихся.

Обращаюсь к вам от имени бизнеса. Если ситуация в транспорте быстро не исправится, это приведет к катастрофам в жд и полной остановке УЗ, дальнейшему разрушению мостов и шлюзов, бестолковой потери ресурса на неэффективном ремонте дорог, попаданию Украины в черные списки по морю.

Качественные люди есть в каждой отрасли. Они полностью соответствуют описанным выше критериям. Бизнес готов этих людей командировать во власть. Так было и в 2015, когда крупные аудиторские компании дали своих аналитиков в Министерство Инфраструктуры. Обращайтесь к нам, и мы поможем. Мы голосовали за то, чтобы у всех нас получилось.

Я обращаюсь к ТРАНСПОРТНИКАМ: ассоциациям, компаниям, ГП. Прошу присылать мне Ваше согласие с этим обращением к Премьеру и министру Инфраструктуры. Я буду добавлять вас в это письмо как подписантов.

ОСОБА_20 , ГО "Инфраструктурна Рада"

ОСОБА_21 ( ОСОБА_22 ), ВГО «Українська таксомоторна асоціація»

ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 Морська Палата України ОСОБА_24 , ОСОБА_26 ( ОСОБА_27 ) "

До вказаної статті були прикріплені скріншоти п`яти аркушів " Відкритий лист-звернення до Прем`єр Міністра України ОСОБА_8 та Міністра інфраструктури України ОСОБА_5 - за підписом д-ра ОСОБА_9 , голови ГО «Інфраструктурна Рада» від 01.09.2019 ".

У вказаному листі-зверненні ОСОБА_1 зазначає, що " особисто він щиро вірить тому, що задекларовано Президентом та ними.

Останні роки його життя нерозривно пов`язані з транспортною галуззю України. В рамках діяльності ГО «Інфраструктурна рада», а також під час роботи в Мінінфраструктури України йому довелося зсередити побачити та відчути на собі масштаб проблем на автомобільному, залізничному, авіаційному, морському та річному траснпорті, на автомобільних дорогах." Проте за останні три роки немає жодного прогресу у реформах.

"Практично усі провідні фахівці в галузі вважають, що основною причиною відсутності проривних кроків на траспорті є кадровий керівний склад в Мінінфраструктури в Уряді В.Гройсмана.

Гадаю, що з двох заступників попереднього Міністра Інфрастурктури один відповідав за міжнародні стосунки та євроінтеграцію, а інший- ОСОБА_7 за УСІ інші питання, включаючи керівництво держпідприємствами, безпекою на транспорті , координацію з галузевими ЦОВВ та навіть за боротьбу з корупцією. Без нього «не проходило» жодне рішення у кадровій, майновій, законодавчій та багатьох інших сферах.

Кулуарна, бюрократична система прийняття рішень, зорієнтована на інтереси ОСОБА_7 таполітиків, які стоять за його спиною, а не на інтереси людей та української економіки; система, яка замість подолання плодить корупцію це повсякдення реальність державного управління в Мінінфраструктури України в 2016-2019 роках.

З керівництвом Ю. Ф. Лавренюка транспортне суспільство пов`язує практично всі корупційні скандали останніх років:

неефективний габаритно-ваговий контроль на дорогах;

монополізацію та істотне подорожчання технічного контролю транспортних засобів;

«продаж» дозволів на здійснення міжнародних автоперевезень;

фактичне знищення надзору за безпекою морепластва в портах через звільнення та так звану «реформу капітанів портів»;

комерціалізацію охорони територій морських портів;

побори інспекторів держави порта, які контролюють морські суда в портах;

створення ДП «Моррічсервіс», якее агресивно нав`язує морським агентам платні послуги з оформленння суден, що є функціями капітанів портів;

закриття більшості тренажерних центрів для моряків, залишення лише підконтрольних, в яких ціны на послуги для моряків збільшені у 5 разів;

доведенння до жахливого стану національної системи дипломування моряків через значне зростання корупції;

спроба монополізації ринку обов1язкового технічного контролю транспортних засобів;

доведення разом з нинішнім керівництвом Укравтодору дорожньої галузі до повної руйнації! В державі кожного тиждня навіть на основних магістральних автомобільних дорогах падають мостові переходи, до більшості населених пунктів навіть обласного значення неможливо безпечно дістатися автомобілем;

вартість будівельних робіт на автомобільних дорогах за останні три роки зросла вдвічі при тому, що вартість будівельних матеріалів фактичное н змінилася;

доведення до банкрутства державної компанії ПАТ ДАК «Автомобільні дороги україни» та розпродаж за безцінь її активів.".

"13 серпня ми провели Форум «Траспорт як Дзеркало реформ в Україні», на якому ключові фахівці тарнспорту неодноразово вказали на причетність ОСОБА_7 до руйнування транспортної галузі.

Діяльність цього державного службовця безумовно заслуговує вашої пильної уваги, а також щойно обраного Генерального прокурора" .

Зазначає, що йому стало нещодавно відомо, що кандидатуру ОСОБА_7 планують подати Кабінету Міністрів в якості першого заступника Міністра інфрастуктури України в Уряді О.Гончарука. " Люди просять спростувати цей факт нахабної зневаги до їх очікувань, неваги до беззаперечних, на їх погляд, фактів антидержавницької діяльності ОСОБА_7 на посаді заступника Міністра інфрастуктури в 2017-2019 роках" .

Від імені тисячі траснпортників, які очікують повернення довіри до Мінінфраструктури ( зараз, на думку експертів, вщент зруйнованою персонажами типу ОСОБА_7 ) та від себе особисто наголошує, що вас ( за текстом- Прем`єр Міністра України О.В. Гончарука та Міністра інфраструктури України В.А. Криклія) вводять в оману. " З таким водієм, як ОСОБА_7 , не тільки на п`ятій, але і на першій швидкості локомотив транспорту Мінінфрастуктури рухатися нікуди не буде: мастило, яке зараз залито у трансмісію цього локомотиву, дуже погано пахне"

Якщо цього «заступника Міністра» не буде звільнено з посади, не буде почута думка транспортників з кадрових питань він ( ОСОБА_28 ) особисто зробить усе можливе, щоб донести невідворотність повної заміни керівництва Міністерства інфрастуктури до Президента, європейської та світової спільноти, в тому числі запропонує колегам акцію громадської непокори під стінами КМУ.

В судовому засіданні та у заявах з процесуальних питань представником відповідача визнано в повному обсязі, що вказані статті та Відкритий лист- звернення з вказаним позивачем текстовим змістом поширив на власній веб-сторнінці у мережі Фейсбук ОСОБА_28 і саме він є автором вказаних статті та листа. Наведене підтверджується також наданими позивачем належними доказами .

За такого, суд , враховуючи також положення ч.1 ст. 82 ЦПК України, вважає встановленим факт поширення оспорюваної інформації саме відповідачем 01вересня 2019 року на власній веб-сторінці в соціальній мережі Фейсбук під нік-неймом профайлу « ОСОБА_3 » і ця інформація знаходиться у вільному доступі, а, отже, поширена серед невизначеного кола осіб.

Наданими позивачем довідками підтверджується, що станом на 13.08.2019 року ОСОБА_2 , не притягується до кримінальної відповідальності , не має не знятої чи не погашеної судимості, не перебуває у розшуку; згідно витягу з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення станом на 13.08.2019 року - відомості відносно ОСОБА_2 відсутні; відсутні інформація і в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення ЗУ "Про очищення влади".

Відповідно до переліку обов`язків першого заступника Міністра, заступників Міністра, заступників Міністра - керівника апарату зі змінами, затвердженими Наказом Міністра інфраструктури Українив ід 26 січня 2017 року № 20 - Глава 3 та Наказу Міністра інфраструктури Українив від 08.11.2017 № 382 Глава 2 "Заступник Міністра інфраструктури України ОСОБА_2 " - до його обовязків позивача на вказаній посаді входило організація та контроль виконання Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, актів спеціально уповноваженого органу з питань державної служби, наказів Міністерства з питань формування державної політики у сферах залізничного, морського та річкового транспорту, з питань безпеки на автомобільному транспорті тощо; розвитку транспортної інфраструктури; запобігання корупції, застосування превентивних антикорупційних механізмів тощо. З переліку обов`язків дійсно вбачається ,що до його повноважень входило і забезпечення взаємодії з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями, підприємствами, установами, організаціями, з суб`єктами міжнароднного приватного та публічного права з питань, що відносяться до його компетенції; розробка пріоритетних напрямків щодо формування вдосоконалення та забезпечення ефективної реалізації державної політики у сферах залізничного, автомобільного, морського та річкового транспорту, забезпечення судноплавства, торгівельного мореплавства, безпеки на трапнспорті тощо; удосконалення управління галуззю; координація та контроль розробки та здійснення заходів з запобігання корупції; контроль за здійсненням державного нагляду щодо безпеки руху, забезпечує організацію співпраці з профспілковими та громадськими організаціями, координує проведення стандартизації та сертифікації автотранспортних засобів тощо.

Згідно висновку експерта від 25 жовтня 2019 року - проведеного за заявою від 25.09.2019 голови адвокатського об`єднання "Лігал Веріті" адвокатат Дешевого О.А., що діє в інтересах ОСОБА_2 , договрі від 25.09.2019 - ДП " Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України" - може здійснювати спеціалізовну експертну діяльність без додаткової державної акредитації на підставі статутних положень , копія виписки з ЄДРЮОФОП - висновок підготовлено для подання до суду, експерт ОСОБА_11 попереджений про відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Згідно вказаного висновку, текстовий матеріал відкритого листа -звернення, наданий для експертизи, містить інформацію про те, що транспортна спільнота пов`язує з особою ОСОБА_29 корупційні скандали в морській галузі, зокрема, пов`язані з знищенням нагляду за безпекою мореплавствав портах, комерціалізацією охорони в портах, побори в морських портах, нав`язування платних послуг з оформлення суден, закриття тренажерних центрів для моряків, корупцію в системі дипломування моряків. Цю інформацію містить такий текстовий фрагмент: З керівництвом ОСОБА_7 транспортне суспільство пов`язує практично всі корупційні скандали останніх років:

неефективний габаритно-ваговий контроль на дорогах;

монополізацію та істотне подорожчання технічного контролю транспортних засобів;

«продаж» дозволів на здійснення міжнародних автоперевезень;

фактичне знищення надзору за безпекою морепластва в портах через звільнення та так звану «реформу капітанів портів»;

комерціалізацію охорони територій морських портів;

побори інспекторів держави порта, які контролюють морські суда в портах;

створення ДП «Моррічсервіс», якее агресивно нав`язує морським агентам платні послуги з оформленння суден, що є функціями капітанів портів;

закриття більшості тренажерних центрів для моряків, залишення лише підконтрольних, в яких ціны на послуги для моряків збільшені у 5 разів;

доведенння до жахливого стану національної системи дипломування моряків через значне зростання корупції...".

Текстовий матеріал відкритого листа-звернення, наданий для експертизи, містить інформацію про те, що транспортна спільнота пов`язує з особою ОСОБА_29 корупційні скандали в морській галузі зокрема, пов`язані з знищенням нагляду за безпекою мореплавства в портах, комерціалізацією охорони в портах, побори в морських портах, нав`язування платних послуг з оформлення суден, закриття тренажерних центрів для моряків, корупцію в системі дипломування моряків, виражену у формі твердження.

Негативну інформацію про ОСОБА_29 , що виражена у формі твердження і може бути принизливою для його честі та гідності і завдавати шкоди його діловій репутації, містить такий текстовий сегмент: З керівництвом ОСОБА_7 транспортне суспільство пов`язує практично всі корупційні скандали останніх років:

неефективний габаритно-ваговий контроль на дорогах;

монополізацію та істотне подорожчання технічного контролю транспортних засобів;

«продаж» дозволів на здійснення міжнародних автоперевезень;

фактичне знищення надзору за безпекою морепластва в портах через звільнення та так звану «реформу капітанів портів»;

комерціалізацію охорони територій морських портів;

побори інспекторів держави порта, які контролюють морські суда в портах;

створення ДП «Моррічсервіс», якее агресивно нав`язує морським агентам платні послуги з оформленння суден, що є функціями капітанів портів;

закриття більшості тренажерних центрів для моряків, залишення лише підконтрольних, в яких ціны на послуги для моряків збільшені у 5 разів;

доведенння до жахливого стану національної системи дипломування моряків через значне зростання корупції...".

Так, вказані висновки містять посилання, що надані до суду і про попередження експерта про кримінальну відповідальність згідно ст. 384 КК України.

За такого, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо неналежності та недопустимості цього доказу у справі щодо захисту честі, гідності, ділової репутації позивача.

Суд вважає за необхідне зазначити, що експертний висновок, як і будь-який інший доказ, в силу положень ст. 89 ЦПК України не містить заздалегідь встановленого значення/сили для суду, а заперечення відповідача щодо висновків експертизи, можуть бути враховані судом під час ухвалення судового рішення по суті спору - з урахуванням усіх доказів та наданням їм оцінки у сукупності.

Разом з тимм, суд враховує, що у вказаному висновку експертного лінгвістичного дослідження експертом надана правова оцінка висловленій відповідачем інформації, що належить до виключної компетенції суду, атакож відповіді на поставлені питання, зокрема відповідь на питання № 3 містить припущення. Крім того, здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень покладається лише на суд.

Згідно рішення Форуму "Траспорт як дзеркало реформ в Україні" від 13.08.2019 - щод реформування морського тарснпорту України вирішили визнати проблемними низку питань розвитку морського трапрнспорту, визнати неефективними напрямок реформування державного управління морським транспортом , яку проводить Міністерство інфраструктури України, та визнано неефективними та повністю провальними деякі реформи, які проводить Міністерство інфраструктури України і з цього приводу направлено Відкритий лист до Президента України учасників форуму - в тому числі рішення та лист підписано ОСОБА_1 , ГО "Інфраструктурна рада", "Український інститут майбутнього".

Щодо твердження відповідача , що не підлягає спростуванню викладена у зверненні громадян інформація, суд зауважує наступне.

Так, відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про звернення громадян» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) , звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Особливою формою колективного звернення громадян до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування є електронна петиція, яка подається та розглядається в порядку, передбаченому -1 цього Закону.

Звернення може бути усним чи письмовим. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до ст. тя 23-1, цього Закону громадяни можуть звернутися до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування з електронними петиціями через офіційний веб-сайт органу, якому вона адресована, або веб-сайт громадського об`єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронної петиції. В електронній петиції має бути викладено суть звернення, зазначено прізвище, ім`я, по батькові автора (ініціатора) електронної петиції, адресу електронної пошти. На веб-сайті відповідного органу або громадського об`єднання, що здійснює збір підписів, обов`язково зазначаються дата початку збору підписів та інформація щодо загальної кількості та переліку осіб, які підписали електронну петицію.

Для створення електронної петиції до Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування її автор (ініціатор) заповнює спеціальну форму на офіційному веб-сайті органу, якому вона адресована, або веб-сайті громадського об`єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронних петицій, та розміщує текст електронної петиції. Електронна петиція оприлюднюється на офіційному веб-сайті відповідно Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, органу місцевого самоврядування або на веб-сайті громадського об`єднання, яке здійснює збір підписів на підтримку електронних петицій, протягом двох робочих днів з дня надсилання її автором (ініціатором).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_30 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей) у справі N 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 : "Положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством України.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленумум ВСУ від 27.02.2009 N 1 "Про судову практику у справах про захистгідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи , відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний

перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність,передбачену законодавством України.

Як слідує з тлумачення Державної наукової установи «ЕНЦИКЛОПЕДИЧНЕ ВИДАВНИЦТВО» ВЕЛИКА УКРАЇНСЬКА ЕНЦИКЛОПЕДІЯ ТЕМАТИЧНИЙ РЕЄСТР ГАСЕЛ З НАПРЯМУ «ЮРИДИЧНІ НАУКИ» , відкритий лист - це 1) форма політичної заяви; 2) документ, що видається міністерством закордонних справ; звернення громадян, особисті або групові (колективні) звернення громадян до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, до засобів масової організації та посадових осіб.

Разом з тим, як слідує з визначень "відкритого листа" у науковій філологічній літературі", мовленнєвий жанр відкритий лист є поліінтенціональним, багатоадресатним утворенням. Ілокутивна мета цього жанру складається з декількох складових: через безпосереднєзвернення до позначеного адресата висловити ідеї, важливі длясуспільства в цілому та / або поставити в дуже гострій, граничновідвертій, високоемоційній формі питання, що мають суспільне значення; привернути до них увагу широкого кола читачів; винести актуальну проблему на обговорення громадськості, і тим самим спонукати адресата та громадськість до невідкладних, активних дій; створити відповідне (потрібне адресанту) ставлення до обговорюваної ситуації і позначеного адресата; представити на публіку справжнє обличчя об`єкта оцінки; присоромити осіб, які приймають рішення і до яких звернений лист, імпліцитно (непрямо) вплинути на їх рішення, сформувавши відповідну громадську думку.

Автор відкритого листа безпосередньо звертається до конкретного адресата (реальної особистості), але при цьому передбачає, що лист буде читати широка аудиторія, і будує текст з урахуванням цієї обов`язкової множини учасників спілкування. Відкритий лист є мовленнєвим жанром з подвійною адресацією. Формальний адресат (псевдоадресат) вища посадова особа, наділена владою, правами, можливостями, яких не має адресант. Окрім того, у відкритому листі наявний прихований адресат гіпотетична аудиторія однодумців, на підтримку яких сподівається адресант листа. Автор свідомо розраховує повідомлення не лише на позначеного адресата, але водночас на безліч читачів. Таким чином, істинним адресатом листа читацька маса саме тому відкритий лист друкується в газеті, журналі чи інтернеті, а не посилається в конверті безпосередньо адресату.

За такого, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, що оскільки вказана інформація була поширена у зверненні відповідача до посадових осіб Кабінету Міністрів України, то до нього в будь-якому разі застосовуються положення щодо звільнення від відповідальності за розповсюдження інформації, яку позивач вважає недостовірною, саме на підставі згаданого рішення Конституційного Суду України та п. 16 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009 N 1- оскільки такий Відкритий лист не є зверненням громадян у розумінні ЗУ "Про звернення громадян" і положень КПК України щодо повідомлення про злочин.

Щодо посилання представника відповідача на численні публікації в Інтернеті, рішення судів про поновлення на посаді керівників служби морських капітанів, звітів про роботи Державного Агенства Автомобільних доріг України - то суд не може прийняти до їх уваги.

Вимогами чинного законодавства не передбачено, що відомості, які викладені у висловлювання в ЗМІ інших осіб чи викладені у зверненнях певних громадських організацій, підприємств, установ, об`єднань, організацій - апріорі є обставинами, які не потребують доказування і мають бути прийняті іншими особами чи установами як повністю достовірні. Сам факт багаторазових публікацій у ЗМІ певних обставин, чи встановлених судами обставин у інших справах за зовсім іншими обставинами - тим більше не свідчить про достовірність такої інформації без зайвого доказування і не може бути підставою для звільнення особи від відповідальності (за наявності для такого підстав) за поширення певних висловлювань та думок, які були "сформовані" цією особою на підставі таких публікацій.

Також вимоги чинного законодавства України не містить обов`язку громадянина або юридичної особи, відносно якої поширена негативна, на її думку, інформація, попередньо звертатится до особи, яка таку інформацію поширила, з відповіддю чи спростуванням недостовірної інформації та не містить заборони іншого способу захисту порушеного права, зокрема у судовому порядку. А тому не звернення з відповідною інформацією про спростування до відповідача не може позбавити позивача права на судовий захист, а надані позивачем докази поширення та авторства зазначеної інформації саме відповідачем ( а не іншими особами) є належними та допустимими.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положеннями частини першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основним Законом України проголошено найвищою соціальною цінністю людину, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпеку, кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Статтею 201 Цивільного кодексу України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 Цивільного кодексу України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно із статтею 299 Цивільного кодексу України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Під діловою репутацією розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною першою статті 302 Цивільного кодексу України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

У пунктах 1,19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підстав: закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 11 факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до частини першоїцієї статті ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Таким чином, згідно зі статтею 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У відповідності до положень статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, маючи рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

У відповідності до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховної Суду, викладеної у Огляді судової практики Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах про захист гідності, честі та ділової репутації від 02 вересня 2019 року, суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3,4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яповський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

В самому позові стверджується, що позивач на той час був посадовою особою Кабінету Міністрів України, політичним діячем, якому надважливо формувати про себе певну думку громадськості - отже до нього, як до державного та публічного діяча, може бути підвищений сусупільний інтерес в межах країни і обмеження допустимої критики його діяльності є мізерним. Разом з тим, зміст оспорюваної інформації беззаперечно свідчить про те, що поширені в ній висловлювання стосуються виключно діяльності позивача під час перебування на державній посаді вищого рангу.

За змістом частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Національне законодавство не містить визначення понять брутальної, принизливої чи непристойної форми висловлення суб`єктивної думки, позаяк це є морально-етичними категоріями, які визначаються судом в кожній справі окремо із врахуванням всіх обставин справи, таких як: час, місце, інтонація, характер висловленої інформації, щодо кого та ким така інформація висловлена тощо.

Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але йтих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві . Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії», рішення «Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

ЄСПЛ також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Отже, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають негативний характер, однак в цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів з використанням мовно-стилістичних засобів.

Судження - це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

На думку суду, більша частина висловлювань не має конкретного характеру (про що зазначав і представник позивача в судовому засіданні), тобто не містить взагалі будь-яких звинувачень ОСОБА_2 у вчиненні конкретних протиправних діянь, а сам факт зазначення фрази "пов`язує з керівництвом ОСОБА_2 практично усі корупційні скандали" - то таке не містить твердження, що саме вчинив ОСОБА_31 особисто, а містить посилання на певні обставини, які відбулися за часів його перебування на керівній посаді- що не є інформацією про вчинення ним конкретних корупційних діянь, яка може бути перевірена на предмет її відповідності.

Крім того, вказана інформація є лише певною частиною змісту Відкритого листа-звернення та публікації під заголовком "Что такое ОСОБА_4 і что такое ОСОБА_10 ", взята з контексту публікації та її необхідно оцінювати разом із усім змісту викладеної інформації та з висловлюваннями в усіх контекстах даної публікації.

Слід зазначити, що оспорювані висловлювання є вираженням погляду відповідача на певні події в транспортному секторі економіки. Вказані висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в негативній формі) саме ОСОБА_2 , а є критичним та виключно суб`єктивним вираженнями погляду автора публікації. Такі висловлювання є оціночними судженнями, право на висловлювання якого гарантоване ст.34 Конституції Укарїни. Зміст вказаних публікацій стосувався саме того, що у Міністерстві інфраструктури України приймаються певні керівні рішення, які призводять, на думку автора, до занепаду галузі та провадяться невдалі, знов таки на думку автора, реформи транспортної галузі, що не може не становити суспільний інтерес, у зв`язку із чим і було висловлене автором ( який до того ж також має безпосереднє відношення до цієї галузі) своє бачення обставин та причин цих подій, своє ставлення до них та можливо причетних осіб.

Отже, вислови у оспорюваних публікаціях з урахуванням вжитих мовно-стилістичних засобів є особистими суб`єктивними судженнями відповідача до діяльності позивача як високопосадовця (зокрема, оцінка дій, ставлення, тлумачення). Хоча оспорювані публікації на Фейсбуці і містили певні негативні вислови, однак ці висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони є оцінкою дій і жодним чином не містять ствердження про порушення позивачем законодавства , а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Посилання позивача на те, що відповідач звинуватив позивача у скоєнні кримінально караних діянь, не мають під собою жодних підстав, оскільки ОСОБА_28 у своєму відкритому листі фактично висловлював свою думку стосовно необхідності прийняття нових кадрових рішень в зв`язку з обранням нового Президента України і заміни складу Уряду, використовуючи провокативну риторику та інші характерні для оціночних суджень мовно-стилістичні засоби, і до цього висловлювання не можуть застосовуватись критерії кримінальних звинувачень. Оспорювані висловлювання є оціночним судженням, оскільки відображають власні думки відповідача з посиланням на думку інших осіб, його особисте сприйняття діяльності певного кола осіб і не можуть бути витлумачені як повідомлення конкретних фактів з життя позивача.

Статтею 62 Основного Закону проголошено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Проте ототожнювати зміст фраз "з ккерівництвом ОСОБА_7 транспортне суспільство пов`язує практично усі корупційні скандали останніх років" та "фактів антидержавної діяльності ОСОБА_7 на посаді заступника Міністра інфраструктури в 2017-2019 роках" - із вчиненням саме цією особою певних злочинів проти національної безпеки України та корупційних діянь - є помилкою.

Тож очевидно є те, що оспорювана інформація (виокремлені позивачем з листа-звернення відповідача цитати) про позивача не містить даних щодо того, що ОСОБА_2 вчинено конкретні адімінстративні чи кримінальні правопорушення отже посилання представників позивача на порушення принципу презумпції невинуватості є хибними.

В рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього,кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). Суд також звернув увагу на те, що повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46).

У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року у справі «Українська прес-група проти України» зазначено, що навіть, якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний баланс для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшенням за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення DEHAES GIJSELSv. BELGIUM, стор. 236, параграф 47).

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що вислови відповідача не містять завідомо неправдивої інформації і надмірності оціночних суджень. Відсутні підстави кваліфікувати його слова, як подану у образливій чи принизливі формі, оскільки оскаржувані фрази ОСОБА_1 виражають його особисте, суб`єктивне відношення до неналежного виконання посадовою особою -діючим заступником Міністра інфраструктури України, який, на думку голови громадської орагнізації "Інфраструктурна рада" та колишнього заступника Міністра інфраструктури України , неналежно виконує свої обов`язки. Такі висловлювання фактично є наслідком суб`єктивної, критичної оцінки публічної діяльності такої особи щодо можливості продовжувати свою діяльність на цій же посаді в новому Уряді України, про яку автор листа (відповідач) хоче донести до Прем`єр-Міністра України та нового Міністра інфраструктури України та знайти однодумців у цьому напрямку - отже не можуть визнаватися неправдивими за своїм змістом, тому що не містить ніяких конкретних фактів про події та явища яких не було або були..

Вирішуючи спір, суд враховує, що суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство, також, має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку, самостійно, на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка поширюється будь-ким, а особливо засобами масової інформації або в мережі інтернет, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з другого - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Суд вважає, що з публікації ОСОБА_1 цитати не є твердженнями про вчинення позивачем конкретних діянь, а тому ця інформація нічим не підтверджена.у даній справі, а сам характер таких висловлювань та контекст, в якому вони були здійснені, призводить до їх сприйняття саме як висловлення оцінки, а не твердження. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести,тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

Таким чином, суд враховує те, що позивач є колишнім заступником Міністра інфраструктури України, має особливий статус і є публічною особою, а тому межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.Оскільки позивач є колишнім Президентом України, має особливий статус і є публічною особою, колегія судів погоджується з тим, що межа допустимої критики по відношенню до позивача як до публічної особи може бути висловлена в значно гострішей формі ніж по відношенню до звичайного громадянина, а застосування певних словосполучень в контексті розповсюдженої інформації не можна сприймати як твердження про вчинення конкретної дії, яка підпадає під ознаки кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд, належним чином дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що спірні висловлювання є оціночними критичними судженнями з огляду на неможливість їх сприйняття в якості твердження про вчинення конкретної дії, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах:від 21 серпня 2018року у справі № 607/4318/16-ц (провадження № 61-24241св18); від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18); від 11 вересня 2019 року у справі № 757/40646/17-ц (провадження № № 61-8718св19); від 17 січня 2020 року у справі № 343/1867/17 (провадження № 61-4278св19).

Звертаючиьс з таким позовом до суду, позивач наполягав, що є публічною особою - заступником Міністра інфраструктури України та дійсним членом Національної ради з питань антикорупційної політики , тому поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих та суспільства, порушивши його честь. Ця інформація створює у читатча враження про вчинення ним корупційних правопорушень та злочинів проти державної власності , як насліодко порочить і принижує його честь гідність та завдає шкоди його діловій репутації.

Згідно зі статтею 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» також роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом встановлено факт поширення відповідачем інформації, про спростування якої заявлено позов. Разом з тим, позивач не довів, що ця інформація є негативною для нього та внаслідок її поширення порушено його особисті немайнові права. Негативною є інформація, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (порушення правил співжиття, моральних засад суспільства, неетична поведінка у суспільному, особистому чи політичному життя тощо). Інформація, про спростування якої заявлено позов, не містить посилань на те, що позивач " вчинив корупційні правопорушення та злочини проти держави" , не надано докази, що така інформація потягла негативні наслідки для позивача, а особисте сприйняття інформації позивачем не може бути підставою для задоволення позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

У такому випадку не підлягає задоволенню і вимога позивача про зобов`язання відповідача спростувати інформацію, зазначену у п.1 прохальної частини позовної заяви - зазначені вимоги є похідними від первісної вимоги позивача про визнання інформації недостовірною.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1)у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, то відповідно підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.12,13,81,141,259,263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 13 квітня 2021 року

.

СУДДЯ ГУДЕНКО О.А.