Єдиний унікальний номер справи 487/3868/21
Провадження № 22-ц/812/1561/21 Головуючий в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,

за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 17 червня 2021 року, в приміщенні того ж суду, під головуванням судді Афоніної С.М., у справі за заявою ОСОБА_1 до заінтересованої особи - ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

09 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Заводського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , яку обґрунтовувала наступним.

З 1999 року вона та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 17 червня 2016 року.

У шлюбі вони придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєструвавши набуте на неї, куди разом вселилися і проживають до цього часу.

Починаючи з 2020 року між сторонами розпочалися конфлікти, ОСОБА_3 став дратівливим, агресивним, зловживає спиртними напоями, неодноразово застосовував до неї фізичне, економічне та психологічне насилля, через, що вона зверталась до правоохоронних органів.

Зокрема, 16 липня 2020 року вона звернулась із заявою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання їй матеріальних та моральних збитків, 09 жовтня 2020 року зі скаргою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання житлу матеріальних збитків, заміни замків на вхідних дверях, не допуску до квартири, завдання економічного насилля; 17 листопада 2020 року зі скаргою на бездіяльність працівників до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області на неодноразові звернення щодо ОСОБА_2 , проте, поліція ніяких дієвих заходів не вживає.

Заявник зазначала, що проживання з ОСОБА_2 є нестерпним, останній відмовляється переїхати в інше житло, порушує її право на спокійне життя, завдає моральні страждання, заважає вільно користуватися належній їй на праві власності майном, вільно користуватися особистими речами, замінює замки на вхідних дверях, не впускає в квартиру. На її зауваження, прохання не реагує, починає вчиняти насильницькі діяння, ображає, не залишає її у спокої, принижує її честь та гідність.

Посилаючись на те, що вказані обставини свідчать факт вчинення відносно неї психічного, фізичного та економічного насилля, їх тривалість та систематичність, про реальність сприйняття нею дій ОСОБА_2 та бажання запобігти їм, оскільки ризик насилля відносне неї є очевидно високим, просила про видачу обмежувального припису строком на 6 місяців, яким визначити наступні обмеження: заборонити ОСОБА_2 наближатися на відстань меншу ніж 500 м до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення ОСОБА_2 фізичного, економічного та психологічного насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, сам факт звернення заявника до органів поліції свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з викладеним, вважає такі висновки суду вірними, законними та обґрунтованими.

За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Судом встановлено, що з 1999 року заявник перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 17 червня 2016 року. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 продовжує проживати за тою ж адресою.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_2 - є їх спільною сумісною власністю, тобто кожному з них належить по Ѕ частці в квартирі (а.с. 21, 22).

Заявник зазначає, що починаючи з 2020 року між ними почались конфлікти, ОСОБА_3 став зловживати спиртними напоями, неодноразово застосовував до неї фізичне, економічне, психологічне насилля, через, що вона зверталась до правоохоронних органів.

16 липня 2020 року вона звернулась із заявою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання їй матеріальних та моральних збитків (а.с. 11).

09 жовтня 2020 року зі скаргою до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області щодо завдання житлу матеріальних збитків, заміни замків на вхідних дверях, не допуску до квартири, завдання економічного насилля (а.с. 12-13).

17 листопада 2020 року зі скаргою на бездіяльність працівників до Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області на неодноразові звернення щодо ОСОБА_2 , проте, поліція ніяких дієвих заходів не вживає (а.с. 14-16).

З відповідей національної поліції вбачається, що ними здійснено перевірку за результатами якої, доказів, які б підтверджували факти адміністративного чи кримінального правопорушення не встановлено (а.с. 18, 18-19, 20).

За такого, колегія суддів вважає, що звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 , без надання інших доказів вчинення останнім таких протиправних дій, не можуть бути достатнім доказом для видання обмежувального примусу за правилами глави 13 розділу IV ЦПК України.

Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Статтею 1 Закону визначено значення термінів, які вживаються в законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Зважаючи на наведені правила Закону, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Такий висновок зробив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 756/2072/18.

Таким чином, належних і достатніх доказів з метою оцінки ризиків оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, заявник ОСОБА_1 суду не надала, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення її заяви.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін, відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 червня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

_______________________________________________

Повний текст постанови складено 18 серпня 2021 року.