КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/824/2472/2021 Головуючий у 1-й інстанції: Трусова Т.О.
753/7476/16-ц Доповідач-Чобіток А.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу Київської міської ради рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів та Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом/, у якому просив зобов`язати Київську міську раду передати йому безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,23 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:262:0005, а саме: 0,10 га - для обслуговування житлових будинків і господарських будівель; 0,12 га - для ведення садівництва та огородництва; 0,01 га - під гараж; зобов`язати Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) внести до бази даних відомості про земельну ділянку згідно технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування від 18.07.2008; зобов`язати Реєстраційну службу Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на розташовані за вищевказаною адресою три житлові будинки - під літерою «А» площею 161,2 кв.м., під літерою «В» площею 242,1 кв.м., під літерою «Г» площею 156,1 кв.м., а також господарські будівлі: гараж, теплицю, навіс, погреб; споруди (ворота та огорожа). При цьому ОСОБА_1 зазначав, що він користується спірною земельною ділянкою добросовісно, відкрито і безперервно з 1974 року, у зв`язку з чим неодноразово звертався до Київської міської ради із заявами про передачу земельної ділянки безкоштовно у приватну власність, а саме: 0,10 га - для обслуговування житлових будинків і господарських будівель; 0,12 га - для ведення садівництва та огородництва; 0,01 га - під гараж. Раніше він земельні ділянки у приватну власність не отримував. Незважаючи на те, що він має усі документи, які підтверджують законність користування земельною ділянкою та здійсненого на ній будівництва, йому чиняться перешкоди і перепони, що є підставою для звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року позовОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за позивачем право власності на домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером :90:262:0005 за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з трьох житлових будинків та господарських будівель і споруд, а саме: житлового будинку під літерою «А» загальною площею 161,2 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м.; житлового будинку під літерою «В» загальною площею 242,1 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м.; житлового будинку під літерою «Г» загальною площею156,1 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; гаражів під літерами «Д», «Б»; теплиці під літерою «Ж»; навісу під літерою «Е»; погреба; споруд № 1-3. У решті позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішення суду першої інстанції, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій прросить скасувати рішення та постановити нове, про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 ..Зазначає, що рішення про надання позивачу земельної ділянки не приймалося, відповідач користується земельною ділянкою площею 0,28 га без законних на те підстав, побудовані на даній земельній ділянці будівлі та споруди є самочинним будівництвом, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

У запереченнях на апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_1 просив суд відмовити у її задоволенні, додавши до них оновлений технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовлений 17.09.2018 року з клопотанням про залучення його до матеріалв справи.

При розгляді справи судом першої інстанції установлено, що рішенням виконавчого комітету Бортницької сільської Ради депутатів трудящих від 25.05.1974, прийнятим відповідно до наказу по радгоспу «Бортничі» від 21.05.1974 № 202, ОСОБА_1 була відведена присадибна земельна ділянка розміром 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку і господарчих споруд на землях присадибного фонду радгоспу «Бортничі».

На підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської районної Ради депутатів трудящих від 08.07.1974 № 170 ОСОБА_1 було видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби (а.с. 9 том 1).

Наказом Держплемзаводу «Бортничі» від 13.06.1990 № 376 ОСОБА_1 була також виділена земельна ділянка площею 0,08 га. під город (а.с. 6 том 1).

За даними архівного витягу з погосподарських книг Бортницької сільської Ради народних депутатів за період з 1974 р. по 1985 р. ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 у 1974-1976 р. - площею 0,08 га, а з травня 1974 р. - площею 0,15 га (а.с. 10 том 1).

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 з дозволу сільської ради побудував будинок та господарські споруди, а саме: будинки Г-ІІ; В-ІІ; А-ІІ; господарські споруди Д; Б, про що зазначено у довідці Громадського контролю у мікрорайоні Бортничі м. Києва.

Згідно із технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна станом на 19.01.2007, домоволодіння за вищевказаною адресою, яке перебуває у користуванні ОСОБА_1 , розташоване на земельній ділянці площею 2490 кв.м. і складається з житлового будинку під літерою «А» загальною площею 161,2 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м.; житлового будинку під літерою «В» загальною площею 242,1 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м.; житлового будинку під літерою «Г» загальною площею 156,1 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; гаражів під літерами «Д», «Б»; теплиці під літерою «Ж»; навісу під літерою «Е»; погреба; споруд № 1-3, які побудовані в період з 1975 року по 1999 рік (а.с. 75-86 том 1).

Акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (без дати), не затверджений та не зареєстрований у встановленому законом порядку, він був погоджений з представником Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Головним державним санітарним лікарем Дарницького району у м. Києві та представником органу державного пожежного нагляду, відомості про його погодження Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києві в акті відсутні (а.с. 34-35 том 1).

Відповідно до Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_2 , код (кадастровий номер) 00000000:90:262:0005, виготовленого Комунальним підприємством «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі», узгодженого з начальником відділу землевпорядкування Дарницького району м. Києва, станом на 2008 р. у користуванні ОСОБА_1 перебувала земельна ділянка площею 2790,19 кв.м. (а.с. 59-71 том 1).

Податкові органи нараховують ОСОБА_1 земельний податок за користування земельною ділянкою площею 2790,19 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.03.2017 року у задоволенні позову заступника прокурора Дарницького району м. Києва в інтересах територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 1300 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_3 було відмовлено. Дане рішення ніким не оскаржувалось і набрало законної сили.

Ухвалюючи дане рішення суд виходив із того, що земельної ділянки по по АДРЕСА_3 не існує, а зазначена в актах земельна ділянка за цією адресою(обліковий код ділянки 90:262:005), помилково зареєстрована за ОСОБА_2 , і земельна ділянка по АДРЕСА_1 - це одна і та ж сама ділянка з кадастровим кодом :90:262:0005 площею 2790,19 кв.м. Даною земельною ділянкою площею користується ОСОБА_1 , він отримав її у користування у 1974 р. у встановленому на той час порядку, за користування даною земельною ділянкою йому нараховується земельний податок.

Судом також було встановлено, що до Державного земельного кадастру не внесено інформації про користування ОСОБА_1 зазначеною земельною ділянкою, при цьому останній неодноразово, починаючи з 2008 р., звертався до КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» та до Головного управління земельних ресурсів з приводу оформлення свого землекористування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Зазначаючи про те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 з кадастровим кодом :90:262:0005 площею 2790,19 кв.м. була отримана ним у користування під забудову і садівництво у 1974 роціу встановленому на той час порядку, ОСОБА_1 , уважаючи, що ним на законних підставах побудовано на вказаній земельній ділянці будинки під літерою «А»,загальною площею 161,2 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м.; під літерою «В» загальною площею 242,1 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м.; під літерою «Г» загальною площею 156,1 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; гаражів під літерами «Д», «Б»; теплиці під літерою «Ж»; навісу під літерою «Е»; погреба; споруд № 1-3, просив суд зобов`язати Київську міську раду передати йому безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,23 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , а також зобов`язати Реєстраційну службу Головного територіального управління юстиції у м. Києві зареєструвати право власності на розташовані за вищевказаною адресою три житлові будинки - під літерою «А» площею 161,2 кв.м., під літерою «В» площею 242,1 кв.м., під літерою «Г» площею 156,1 кв.м., а також господарські будівлі.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 зобов`язати Київську міську раду передати йому безкоштовно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,23 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належних і достатніх доказів, які б свідчили про те, що позивач дотримався визначеної законом процедури отримання земельної ділянки у власність, але відповідачі безпідставно відмовили у реалізації його конституційного права, суду не надано, а тому суд не вбачав підстав для захисту порушеного права позивача на отримання земельної ділянки у власність в обраний ним спосіб.

З указаним висновком суду погоджується і суд апеляційної інстанції.

Визнаючи за ОСОБА_1 право власності на розташовані за вищевказаною адресою три житлові будинки - під літерою «А» площею 161,2 кв.м., під літерою «В» площею 242,1 кв.м., під літерою «Г» площею 156,1 кв.м., а також господарські будівлі, суд першої інстанції, керуючись ст.. 376 ЦК України, установив, що вониє самочинним будівництвом, оскільки збудованиі без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, та належно затвердженого проекту.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1) (постанова ВС №623/214/17 від 15.10.2020 року).

З 31.01.1966 року по 19.01.1996 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», який визначав умови та правові наслідки будівництва, і постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.04.1948 № 3211 «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків».

Пункт 2 постанови № 3211 визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Із чого слід вважати, що підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок з 26 серпня 1948 року був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Крім того, в той час діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена від 31.01.1966 Міністерством комунального господарства Української РСР та яка діяла до 19.01.1996 року, яка передбачала здійснення реєстрації всіх будинків у бюро технічної інвентаризації місцевих органів виконавчої влади на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлювальних документів, перелік яких додавався до неї).

Оскільки державна реєстрація нерухомого майна в сільській місцевості в період чинності Інструкції від 31.01.1966 року не проводилась, то документами, що підтверджують право спадкодавця на будинки, збудовані після видання Указу від 26.08.1948 року та в період дії Інструкції від 31.01.1966 року, можуть бути довідки виконавчого комітету відповідної місцевої ради, виписки з погосподарської книги відповідної місцевої ради щодо належності будинку, ухвалені ОМС рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічні паспорти на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо, що відповідало діючому на той час законодавству.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Згідно п. 6 та п. 20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, право власності на будинок або домоволодіння при відсутності правовстановлюючих документів, могло бути оформлене при наявності записів в погосподарських книгах.

Тобто з 31.01.1966 року, якщо будинок було побудовано в сільській місцевості, він не підлягав державній реєстрації та на нього не виготовлялась документація про право власності, факт наявності запису в погосподарській книзі є достатнім обґрунтуванням права власності на будинки в сільській місцевості.

Установлено, що рішенням виконавчого комітету Бортницької сільської Ради депутатів трудящих від 25.05.1974, прийнятим відповідно до наказу по радгоспу «Бортничі» від 21.05.1974 № 202, ОСОБА_1 була відведена присадибна земельна ділянка розміром 0,12 га для будівництва індивідуального житлового будинку і господарчих споруд на землях присадибного фонду радгоспу «Бортничі».

На підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської районної Ради депутатів трудящих від 08.07.1974 № 170 ОСОБА_1 було видано свідоцтво на забудову індивідуальної садиби (а.с. 9 том 1).

Наказом Держплемзаводу «Бортничі» від 13.06.1990 № 376 ОСОБА_1 була також виділена земельна ділянка площею 0,08 га. під город (а.с. 6 том 1).

За даними архівного витягу з погосподарських книг Бортницької сільської Ради народних депутатів і її виконкому с. Бортничі Бориспілсьького району за період з 1974 р. по 1985 р. ОСОБА_1 користувався земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 у 1974-1976 р. - площею 0,08 га, а з травня 1974 р. - площею 0,15 га, на якій побудовано будинок - рік забудови будинку - 1970 (а.с. 10 том 1).

У довідках Громадського контролю у мікрорайоні Бортничі м. Києва зазначено, що на вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 з дозволу сільської ради побудував будинок (літера Г), а також господарську споруду (літера Д), що звірено з технічними паспортом (індивідуального будинку), були побудовані в 1988 році, а також споруди В-2, А-2 ( а.с.90-91 том1).

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», право власності на житловий будинок, збудований громадянином виникає з часу його реєстрації в виконкомі місцевої Ради.

У даному випадку така реєстрація відбулася, про що свідчить свідоцтво на забудову індивідуальної садиби видане ОСОБА_1 на підставі рішення виконавчого комітету Бориспільської районної Ради депутатів трудящих від 08.07.1974 № 170.

Велика Палата Верховного Суду у справі №916/1608/18 від 19.05.2020 року у подібних правовідносинах прийшла до нступного висновку.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно з положеннями статті 328 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент звернення з позовом до суду) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач має документи, що підтверджують його право власності на збудовані ним будинки на земельній ділянці відведеній для цієї мети, але в них міститься суперечлива інформація щодо дати забудови спірних будинків.

Як вже зазначалось вище, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК україни, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції при встановленні строку побудови вказаних будинків, керувався технічним паспортом садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 , виготовленим Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна станом на 19.01.2007, відповідно до інформації якого останні побудовані в період з 1975 року по 1999 рік.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовлений ТОВ «Архітектурне бюро технічних ідей» станом на 17.09.2018 року, відповідно до якого спірні будинки побудовані в період з 1975 року по 1991 рік,оскільки його подано з порушенням порядку подання доказів, визначеного частиною 9 статті 83 ЦПК України (а.с. 151-167 том 1).

Суд апеляційної інстанції уважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, оскільки вказаний доказ у сукупності з вказаними вище документами, має значення для правильного вирішення даної справи, був поданий у підготовчому судовому засіданні, а тому повинен був прийнятий до розгляду разом з іншими доказами та належним чином оцінений.

Отже, оцінюючи вказані вище документи у їх сукупності, достовірно встановлено, що ОСОБА_1 , отримавши земельну ділянку по АДРЕСА_1 з кадастровим кодом :90:262:0005 площею 2790,19 кв.м. у користування під забудову і садівництво у 1974 році у встановленому на той час порядку, та на законних підставах побудовав на ній будинки під літерою «А», загальною площею 161,2 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м.; під літерою «В» загальною площею 242,1 кв.м., житловою площею 100,7 кв.м.; під літерою «Г» загальною площею 156,1 кв.м., житловою площею 40,1 кв.м.; гаражів під літерами «Д», «Б»; теплиці під літерою «Ж»; навісу під літерою «Е»; погреба; споруд № 1-3 в період з 1974 року по 1991 рік.

Враховуючи те, що будівництво указаних будинків було закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов`язковість його державної реєстрації не була передбачена, а в технічних паспортах не міститься ніяких застережень щодо незаконності або самочинності будівництва будь-яких приміщень чи прибудов, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Саме за вказаних обставин та керуючись зазначеними судом апеляційної інстанції нормами матеріального та процесуального права і підлягає задоволенню позов ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на спірне будівництво.

Проте, суд першої інстанції задовольнивши вказану вимогу ОСОБА_1 на підставі ст. 376 ЦК України при наявності у позивача свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, на вказане уваги не звернув, унаслідок чого мотивувальна частина рішення суду у вказаній частині підлягає зміні в редакції цієї постанови щодо підстав задоволення вимоги ОСОБА_1 з залишенням рішення суду першої інстанції у решті без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на спірне будівництво змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А.О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т.І. Ящук