22-ц/804/2173/21
263/4914/19

Єдиний унікальний номер 263/4914/19
Номер провадження 22-ц/804/2173/21

П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2021 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Ткаченко Т.Б., Зайцевої С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Маріуполі матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про відібрання малолітніх дітей та повернення їх за місцем проживання їх матері, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року,

ВСТАНОВИВ :

В провадженні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, про відібрання дітей та повернення дітей за місцем проживання їх матері, визначення місця проживання дітей разом з матір`ю.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року провадження по вказаній справі зупинене до розгляду Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області справи № 265/10311/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність постановленої судом першої інстанції ухвали та порушення судом норм процесуального права, просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд всупереч обставинам справи обґрунтував своє рішення наявністю об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, в той час, як по справі № 263/4914/19 про відібрання малолітніх дітей і повернення їх за місцем проживання матері , визначення місця проживання дітей разом з позивачем зібрані всі докази, які дозволяють встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду. Більш того, немає правового зв`язку між фактами, встановленими в одній з цих справ, і фактами в інший справі, які можуть бути встановлені окремо і самостійно, і кожний з батьків може довести необхідні обставини належними та допустимими доказами.

Справа розглядається в суді апеляційної інстанції за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до вимог ст.ст. 368, 369 ЦПК України, з особливостями, встановленими главою 1 «Апеляційне провадження», без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. При цьому врахував, що Верховний суд в постанові від 19.09.2018 у справі № 486/709/16-ц роз`яснив, що спір про відібрання дитини є передчасним, коли місце проживання дітей не було визначено судом або органом опіки і піклування. Тому суд першої інстанції вважав, що наявні підстави, передбачені п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України - об`єктивно неможливо розглянути справу про відібрання неповнолітніх дітей до вирішення справи про визначення місця їх проживання.

Проте, апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі лише у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Пунктом 1 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позивач в своїй позовній заяві ставить питання про відібрання дітей та повернення їх за місцем її проживання, визначення місця проживання дітей з матір`ю, оскільки відповідач у незаконний спосіб, без погодження із нею, змінив місце проживання дітей, позбавив її та дітей можливості спілкування, порушив їх інтереси. Вказана справа розглядається судом по суті спору з травня 2019 року, під час розгляду справи сторони скористалися правом щодо надання пояснень, відзивів на позов, а також доказів в обґрунтування своїх доводів.

Вирішуючи клопотання про зупинення провадження у справі, суд належним чином не обґрунтував існування об`єктивної неможливості розгляду спору про відібрання дітей і визначення їх місця проживання з матір`ю до вирішення спору за вимогами про визначення місця проживання дітей з батьком та не врахував, що вказані вимоги є різними за матеріально-правовими підставами і наслідками, а тому можуть розглядатися одночасно для дотримання принципу ефективності судового процесу.

Посилання суду на правову позицію в постанові Верховного Суду від 19.09.2018 року №486/709/16-ц є недоречними, оскільки вказана постанова стосується спору про відібрання дитини до визначення місця її проживання, разом з тим, ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не тільки про відібрання дітей та їх повернення матері, а і визначення місця проживання дітей разом із матір`ю аналогічні позовним вимогам ОСОБА_2 .. Отже, немає перешкод у суду вирішити спір у даній справі.

Дійсно, відповідно до судової практики, якщо місце проживання дитини не було попередньо визначено органом опіки та піклування або судом, ВС визнає вимоги про відібрання дитини на підставі статті 162 СК України такими, що заявлені передчасно (постанови КЦС ВС від 20.11.2019 у справі № 201/17854/16-ц, від 26.11.2019 у справі № 241/402/19, від 03.07.2019 у справі № 757/68957/17-ц).

У справі № 241/402/19 ВС зауважив, що доводи касаційної скарги щодо наявності перепон зі сторони відповідача у спілкуванні дітей з матір`ю та щодо доцільності проживання їх разом з нею, а не з батьком не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони не можуть бути предметом розгляду у справі про відібрання дітей, так як позовних вимог про визначення місця проживання дітей, встановлення порядку спілкування з дитиною позивачем заявлено не було.

Але судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги не тільки про відібрання дітей та їх повернення матері, а і визначення місця проживання дітей разом із матір`ю.

Судом першої інстанції не мотивовано, як рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей може вплинути на вирішення спору за аналогічними вимогами ОСОБА_4 про визначення місця проживання дітей. Більш того, 13.11.2019 року судом ухвалено про відмову в задоволенні клопотань ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про об`єднання в одне провадження вказаних спорів, зазначено, що їх окремий розгляд жодним чином не призводить до порушення прав, свобод чи інтересів сторін.

Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про необхідність зупинення провадження в справі зроблений з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 30 червня 2021 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 серпня 2021 року.

Судді

Мальцева Є.Є.

Ткаченко Т.Б.

Зайцева С.А.