КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року

м. Київ

справа №185/8388/18

провадження №22-ц/824/1906/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О.В., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року у складі судді Ільєвої Т.Г.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договорів позики, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 03 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач надала відповідачу грошові кошти в сумі 1 000 000 доларів США зі строком повернення до 10 серпня 2013 року та процентною ставкою 7% річних.

Вказував, що 17 грудня 2012 року між сторонами укладено ще один договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 1 000 000 доларів США зі строком повернення до 17 грудня 2013 року та процентною ставкою - 11 % річних.

Зазначав, що з огляду на усну домовленість між сторонами та своєчасну сплату процентів за користування запозиченими грошовими коштами, дія договорів від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року продовжувалась і після строку зазначеного в них.

Стверджував, що починаючи з липня 2014 року відповідач ОСОБА_2 перестав сплачувати проценти, посилаючись на початок бойових дій у Донецькій області та зумовлені цими обставинами проблеми у господарській діяльності, внаслідок чого звернувся до позивача з проханням списати частину боргу, надати розстрочку на повернення сум позики, а також тимчасово звільнити його від сплати процентів.

Вказував, що у результаті переговорів між сторонами досягнуто домовленості про прощення боргу в сумі 185 000 дол. США, повернення не менше половини від суми боргу до 01 листопада 2016 року, а також зменшення розміру процентної ставки за умови оформлення заставних/іпотечних договорів.

Звертав увагу, що 15 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору позики від 03 липня 2012 року, за умовами якої сторони підтвердили факт укладення договорів та існування у відповідача боргу в сумі 900 000 доларів США; продовжили строк виконання зобов`язання до 01 листопада 2017 року за умови повернення не менше половини суми боргу до 01 листопада 2016; домовились про застосування процентної ставки у розмірі 5% річних, починаючи з 01 листопада 2016 року та утвердили спосіб забезпечення виконання зобов`язання за рахунок застави забійного та ковбасного комплексів Акціонерного товариства «АБД Грузія», контрольний пакет акцій якого належить відповідачу.

Зазначав, що відповідно до умов додаткової угоди остання вступає в силу одночасно з набранням чинності договору застави і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладено.

Стверджував, що 15 жовтня 2015 року між сторонами укладена аналогічна за змістом додаткова угода №1 до договору позики від 17 грудня 2012 року, відповідно до якої сума боргу становить 915 000 дол. США та забезпечення виконання зобов`язання повинно відбутись за рахунок обладнання свинарського комплексу, багатоквартирного будинку та біологічних активів, які належать Акціонерному товариству «АБД Грузія».

06 листопада 2015 року на виконання умов указаних додаткових угод від 15 жовтня 2015 року між позивачем та Акціонерним товариством «АБД Грузія» у місті Тбілісі, Грузія підписано та зареєстровано заставні (іпотечні) договори №1 та №2. Проте, оскільки вимоги щодо обов`язкової реєстрації заставних договорів у Національному агентстві публічного реєстру Грузії виконані не були, то вказані договори юридичної сили не набрали.

З огляду на прохання відповідача, між сторонами також узгоджено, що у випадку відсутності у боржника можливості повернути суму позики готівкою на території України, повернення запозичених коштів може здійснюватися на території Грузії Акціонерним товариством «АБД Грузія» за рахунок дивідендів, що виплачуються відповідачу як засновнику товариства.

На виконання вказаної домовленості 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 , як акціонером товариства, ОСОБА_4 , яка є іншим акціонером, та Акціонерним товариством «АБД Грузія» укладено угоду, відповідно до якої дивіденди, які належать до виплати відповідачу, перераховуватимуться шляхом безготівкового переказу на рахунок позивача-кредитора.

Зазначає, що 11 січня 2017 року між сторонами укладено додаткову угоду №3 до договору позики від 03 липня 2012 року, згідно з умовами якої строк повернення позики продовжено до 01 квітня 2018 року та встановлено відстрочку до 01 квітня 2018 року для повернення частини суми позики у розмірі 270 000 доларів США.

Вказує, що відповідачем належним чином не виконані зобов`язання з повернення сум позики та сплати процентів за користування позикою, а також трьох відсотків річних, унаслідок чого виникла заборгованість у сумі 2 918 602,75 доларів США.

20 травня 2019 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір позики від 03 липня 2012 року, додаткову угоду №3 від 11 січня 2017 року до договору позики від 03 липня 2012 року та договір позики від 17 грудня 2012 року, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що подані ОСОБА_1 разом з позовною заявою копії договорів позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, а також копія додаткової угоди №3 від 11 січня 2017 року до договору позики від 03 липня 2012 року є недійсними оскільки відповідачем за первісним позовом не підписувались.

Звертала увагу суду на те, що 11 січня 2017 року ОСОБА_2 знаходився за межами України, з огляду на що не мав можливості підписати вказану додаткову угоду №3 від 11 січня 2017 року.

19 липня 2019 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив відповідача за первісним позовом, ОСОБА_2 , в якому зменшено розмір позовних вимог до 2 013 970,37 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року первісний позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з повернення суми позики та сплати процентів за користування позикою, а також 3% річних у сумі 56 934 799, 95 грн, що еквівалентно 2 013 970, 37 дол. США.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 31 жовтня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення в повному обсязі зустрічного позову, оскільки висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції є незаконними та такими, що не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що договори позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_1 укладались на інших умовах, а саме, зі значно меншими сумами позики та меншим розміром процентних ставок за користування запозиченими коштами.

Вказує, що 03 липня 2012 року ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 600 000 дол. США зі строком повернення до 10 серпня 2013 року та процентною ставкою 5% річних. 17 грудня 2012 року апелянту надано 600 000 дол. США зі строком повернення до 17 грудня 2013 року та процентною ставкою 5 % річних.

Зазначає, що зобов`язання за вказаними договорами ним виконано у повному обсязі.

Вказує також, що частину грошових коштів у сумі 908 561,42 дол. США перераховано позивачу на розрахунковий рахунок.

Звертає увагу, що сплачені проценти частково підлягають зарахуванню у рахунок погашення основної суми боргу, оскільки вони сплачені у більшому обсязі, ніж передбачено умовами оспорюваних договорів, тобто замість 30 000 доларів США, що становлять 5 % за користування сумою позики у розмірі 600 000 дол. США у період з 03 липня 2012 року по 10 серпня 2013 року, відповідачем сплачено 133 317 доларів США, а також ним сплачено 173 316 доларів США замість 33 041 дол. США за період користування сумою позики з 17 грудня 2012 року до 17 грудня 2013 року, що підтверджується додатковими угодами до договорів позики від 15 жовтня 2015 року.

Зауважує на зайво сплачених процентах у сумі 33 937 дол. США, що підтверджується розписками від 16 січня 2017 року, 24 квітня 2017 року, 05 липня 2017 року та 11 серпня 2017 року, які на думку апелянта, також підлягають зарахуванню в рахунок погашення основної суми заборгованості.

Стверджує, що відповідачем додатково повернуто позивачу 185 000 дол. США, з яких 100 000 дол. США за договором позики від 03 липня 2012 року та 85 000 дол. США за договором позики від 17 грудня 2012 року, що підтверджується додатковими угодами від 15 жовтня 2015 року.

Уважає, що загалом відповідачем повернуто грошові кошти в сумі 1 434 131,42 долари США, у зв`язку з чим повністю погашено заборгованість перед позивачем.

Вказує, що судом не вирішено мотивоване клопотання відповідача від 22 липня 2019 року про проведення судової почеркознавчої та технічної експертизи, з огляду на що, відповідачем до апеляційної скарги додається висновок спеціаліста-криміналіста Коструби А.М. від 18 жовтня 2019 року, проведений на основі копій оскаржуваних договорів, які знаходились у апелянта.

Зазначає, що в описовій частині оскаржуваного рішення вказано, що клопотання представника відповідача про призначення почеркознавчої експертизи залишене без розгляду, однак, ці дані спростовуються записом фонограми судового засідання від 22 липня 2019 року, (аудіо файл 3600, відрізок 05.38-07.10 хв.).

Стверджує, що судом у повній мірі не досліджено та невірно надано оцінку протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 15 травня 2018 року, проведеного Генеральною прокуратурою України у місті Києві у справі №, оскільки вказаний протокол неналежним чином засвідчений та отриманий незаконним шляхом до закінчення розслідування по справі, чим порушено вимоги ст.ст. 78, 79 ЦПК України.

Звертає увагу, що в указаному протоколі апелянтом заперечувався факт отримання грошових коштів від ОСОБА_1 за договорами позики, датованими 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року.

Вказує, що судом замість оригіналів оспорюваних договорів позики та додаткових угод до них, досліджувались фотокопії, що є порушенням норм ст. 95 ЦПК України та призвело до ухвалення незаконного рішення.

Наголошує, що судом невірно розраховано суму боргу, яка підлягала сплаті на користь позивача, оскільки судом не враховані суми, фактично сплачені відповідачем за договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року та підтверджені позивачем у п. 2 додаткових угод, укладених до вказаних договорів.

Також зазначає, що судом здійснено неправомірне нарахування процентів за користування запозиченими грошовими коштами після закінчення строку кредитування, що суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року, викладеному у справі №444/9519/12 та вимогам статті 1050 ЦК України.

Стверджує, що судом першої інстанції неправомірно нараховано 3% річних, а саме поза межами строку позовної давності, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 та статті 625 ЦК України.

Вказує, що місцевим судом не проведено судову економічну експертизу щодо визначення правильності розрахунку боргу, процентів за користування запозиченими коштами та 3% річних, унаслідок чого просить визнати поважним пропуск подання до суду висновку судово-економічної експертизи від 28 жовтня 2019 року, складеного експертом Наберухіним В.А.

Зазначає, що судом безпідставно відхилено доводи відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, що суперечить висновку Верховного Суду у справі №61-18919св18, та частині 3 ст. 267 ЦК України, оскільки п. 3 договору позики від 03 липня 2012 року встановлено строк повернення позики до 10 серпня 2013 року, а п. 3 договору позики від 17 грудня 2012 року строк повернення позики встановлено до 17 грудня 2013 року, з огляду на що, строк позовної давності за першим договором сплинув 10 серпня 2016 року, а за другим - 17 грудня 2016 року.

02 грудня 2019 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що у додаткових угодах від 15 жовтня 2015 року до договорів позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, сторони підтверджують факт надання позикодавцем грошових коштів позичальнику у сумі 1 000 000 доларів США по кожному із договорів.

Також указує, що боржником сплачувалися проценти за період від 10 серпня 2012 року по 09 липня 2014 року у сумі 133 317 доларів США, та 173 316 дол. США за період від 17 грудня 2012 року по 16 липня 2014 року, що підтверджує факт визнання апелянтом даних договорів.

Звертає увагу, що підтвердженням визнання суми запозичення за оспорюваними договорами є також протокол допиту свідка від 15 травня 2018 року, в якому відповідач ОСОБА_2 вказує, що протягом 2012 по 2013 роки ним отримано у позику 1 000 000 дол. США, а через деякий час ще 1 000 000 дол. США.

Зазначає, що висновок спеціаліста-криміналіста Коструби А.М. №159 від 18 жовтня 2019 року, наданий відповідачем разом з апеляційною скаргою, не відповідає положенням ст. 106 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки не містить відомостей про те, що даний висновок підготовлено для подання до суду та зазначень про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Стверджує, що наданий відповідачем висновок експерта про проведення судово-економічної експертизи №2810/19-1 від 28 жовтня 2019 року не має братися колегією суддів до уваги, оскільки є таким, що складений на підставі додаткових угод №1 від 15 жовтня 2015 року до договорів позик від 03 липня та 17 грудня 2012 року, які не набрали законної сили.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про призначення судової почеркознавчої та технічної експертизи - задоволено частково.

Призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, на розгляд якої поставлено наступні питання: Чи виконано підписи у договорі позики від 03 липня 2012 року в графі «Позичальник» самим ОСОБА_2 чи іншою особою? Чи виконано підписи у договорі позики від 17 грудня 2012 року в графі «Позичальник» самим ОСОБА_2 чи іншою особою?

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2021 року клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про призначення судової економічної експертизи - задоволено частково.

Призначено по справі судову економічну експертизу, на розгляд якої поставлено наступні питання: Який фактичний розмір заборгованості ОСОБА_2 за укладеними з ОСОБА_1 договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року зі сплати відсотків за користування позикою та 3% річних у межах строку дії договорів позики та з урахуванням повернутих ОСОБА_2 коштів за вказаними договорами позики? Який фактичний розмір заборгованості ОСОБА_2 за укладеними з ОСОБА_1 договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року зі сплати відсотків за користування позикою та 3% річних з урахуванням додаткових угод та повернутих коштів?

24 червня 2021 року представником позивача ОСОБА_8 було подано до апеляційного суду письмові пояснення з приводу висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи, в яких остання зазначає, що у порушення частини другої статті 102 ЦПК України під час здійснення економічного дослідження стосовно періоду нарахування процентів та моменту нарахування 3% річних на суму порушеного зобов`язання, експертами застосовано експертний висновок №003-АНО/21 комісійного науково-правового дослідження. Уважає, що висновки в частині відсутності заборгованості зі сплати відсотків та 3% річних за договорами позики зведені до вирішення експертами в рамках економічної експертизи питань з права, зокрема питання застосування строку позовної давності, що належить до виключної компетенції суду. Посилається на те, що експертами при проведенні економічної експертизи застосовано строк позовної давності стосовно періоду нарахування 3% річних та не враховано обставин, за яких такий строк був перерваний. Зауважує, що при здійсненні розрахунку суми заборгованості за тілом позики при врахуванні часткових оплат вказані суми підлягали зарахуванню спочатку в рахунок погашення 3% річних і лише в другу чергу в рахунок погашення тіла позики.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив змінити оскаржуване рішення з урахуванням поданих 24 червня 2021 року письмових пояснень.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими, а з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню заборгованість з повернення суми позики за договорами позики від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року, а також заборгованість зі сплати процентів за користування грошовими коштами та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в загальному розмірі 2 013 970,37 доларів США.

Встановлюючи відсутність підстав для застосування строку позовної давності, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_2 особисто та через підконтрольну йому іншу особу були вчинені дії, що засвідчують визнання ОСОБА_2 боргу за договорами позики.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , місцевий суд встановив, що факт укладення між сторонами договорів позики від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року, а також додаткової угоди №3 від 11 січня 2017 року до договору позики від 03 липня 2012 року підтверджується належними і допустимими доказами, та матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б спростовували цей факт або ставили його під сумнів.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, у повній мірі указаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 03 липня 2012 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено Договір позики, за умовами якого позикодавець надав позичальнику, а позичальник підтвердив отримання від позикодавця суми позики у розмірі 1 000 000 доларів США (пункти 1, 7 Договору).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Договору сторони визначили суму процентів на рівні 7% річних, передбачили їх нарахування і сплату щомісячно, починаючи з 10 вересня 2012 року, та передбачили обов`язок позичальника повернути суму позики до 10 серпня 2013 року.

Згідно пункту 11 Договору сторони визначили, що договір позики діє до виконання зобов`язань за ним.

17 грудня 2012 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, укладено Договір позики, за умовами якого позикодавець надав позичальнику, а позичальник підтвердив отримання від позикодавця суми позики у розмірі 1 000 000 доларів США (пункти 1, 7 Договору).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Договору сторони визначили суму процентів на рівні 11% річних, передбачили їх нарахування і сплату щомісячно, починаючи з 17 грудня 2012 року, та передбачили обов`язок позичальника повернути суму позики до 17 грудня 2013 року.

У пункті 11 вказаного договору сторони визначили, що договір позики діє до виконання зобов`язань за ним.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №5080/8081/20-32 від 29 квітня 2020 року підписи від імені ОСОБА_2 у Договорі позики від 03 липня 2012 року та Договорі позики від 17 грудня 2012 року, укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

Підписи у Договорі позики від 03 липня 2012 року в графі «Позичальник» у рядку «_____» ліворуч, під рукописним записом « ОСОБА_9 » виконаний ОСОБА_2 ; у рядку «_____» праворуч, під рукописним записом « ОСОБА_9 » виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою; під рукописним записом « ОСОБА_9 », під рядковою лінією у правому нижньому куті, - не є можливим у зв`язку з неспівставністю за транскрипцією, що не дає змоги провести порівняльне дослідження та виділити комплекс як співпадаючих, так і розбіжних ознак для отримання висновку як позитивного, так і негативного характеру у будь-якій формі.

Підписи у Договорі позики від 17 грудня 2012 року в графі «Позичальник» у рядку «_____» праворуч, під рукописним записом « ОСОБА_9 » виконаний ОСОБА_2 ; у рядку «_____» ліворуч, під рукописним записом « ОСОБА_9 » виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Таким чином, зважаючи на те, що для забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду справи і встановлення справжності підпису ОСОБА_2 у договорах позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, було проведено судову почеркознавчу експертизу, експертів повідомлено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, у колегії суддів відсутні сумніви у правильності даного висновку та відсутні підстави не приймати експертний висновок до уваги.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що договори позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року укладені між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, саме на тих умовах, що викладені в наданих позивачем оригіналах для огляду та наявних у матеріалах справи копіях цих договорів.

15 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, підписано Додаткову угоду №1 до Договору позики від 03 липня 2012 року.

Відповідно до пунктів 1, 3 Додаткової угоди сторони підтвердили факт укладення договору позики від 03 липня 2012 року, отримання позичальником суми позики у розмірі 1 000 000 доларів США та сплати позичальником на користь позикодавця процентів за період з 10 серпня 2012 року по 09 липня 2014 року у сумі 133 317 доларів США, що, виходячи з бази нарахування процентів та вказаного періоду, відповідає процентній ставці 7% річних, встановленій п. 1 договору позики від 03 липня 2012 року.

Згідно пунктів 2, 4, 5, 6, 8 Додаткової угоди №1 сторони передбачили наступний порядок виконання зобов`язання позичальника з повернення суми позики та сплати процентів:

- сума позики зменшується на 900 000 доларів США з урахуванням здійсненого часткового повернення суми позики;

- строк повернення суми позики продовжується до 01 листопада 2017 року;

- половина суми позики має бути повернена не пізніше 01 листопада 2016 року;

- за період з 10 липня 2014 року по 01 листопада 2016 року проценти не нараховуються, а починаючи з 01 листопада 2016 року проценти нараховуються за ставкою 5% річних.

- виконання зобов`язань позичальника підлягає забезпеченню заставою майна Акціонерного товариства «АБЗ Грузія» (юридичної особи за законодавством Республіки Грузія), ідентифікаційний код 404919013, предметом застави має бути забійний та ковбасний комплекс.

Відповідно до пункту 10 вказаної Додаткової угоди вона вступає в силу одночасно зі вступом в силу договору застави і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладений.

15 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, підписано додаткову угоду №1 до Договору позики від 17 грудня 2012 року.

За змістом пунктів 1, 3 зазначеної Додаткової угоди сторони підтвердили факт укладення договору позики від 03 липня 2012 року, отримання позичальником суми позики у розмірі 1 000 000 доларів США та сплати позичальником на користь позикодавця процентів за період з 17 грудня 2012 року по 16 липня 2014 року у сумі 173 316 доларів США, що, виходячи з бази нарахування процентів та вказаного періоду, відповідає процентній ставці 11% річних, встановленій п. 1 Договору позики від 17 грудня 2012 року.

Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 6, 8 Додаткової угоди №1 до Договору позики від 17 грудня 2012 року сторони передбачили наступний порядок виконання зобов`язання позичальника з повернення суми позики та сплати процентів:

- сума позики зменшується на 915 000 доларів США з урахуванням здійсненого часткового повернення суми позики;

- строк повернення суми позики продовжується до 01 листопада 2017 року;

- половина суми позики має бути повернена не пізніше 01 листопада 2016 року;

- за період з 10 липня 2014 року по 01 листопада 2016 року проценти не нараховуються, а починаючи з 01 листопада 2016 року проценти нараховуються за ставкою 5% річних.

- виконання зобов`язань позичальника підлягає забезпеченню заставою майна Акціонерного товариства «АБЗ Грузія» (юридичної особи за законодавством Республіки Грузія), ідентифікаційний код 404919013, предметом застави має бути обладнання свинарського комплексу.

Відповідно до пункту 10 вищевказаної Додаткової угоди вона вступає в силу одночасно зі вступом в силу договору застави, і не буде мати юридичної сили, якщо вказаний договір застави не буде укладений.

Підписання вказаних додаткових угод під час розгляду справи визнавалося обома сторонами справи та не заперечується відповідачем позовом.

06 листопада 2015 року між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , як кредитором, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 , як боржником, та Акціонерним товариством «АБД Грузія» в особі представника Рената Айгістова, як заставодавцем, укладено зареєстрований Заставний (іпотечний) договір №1.

Відповідно до пунктів 2.1.-2.5. вказаного договору, основним зобов`язанням боржника, що підлягає забезпеченню, виступає грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 03 липня 2012 року, сума позики, строк та порядок її повернення, а також розмір процентів та порядок їх нарахування визначені відповідно до змісту Додаткової угоди №1 від 15 грудня 2015 року до Договору позики від 03 липня 2012 року.

Згідно пункту 4.1. зареєстрованого Заставного (іпотечного) договору №1 від 06 листопада 2015 року, предметом застави виступає забійний та ковбасний комплекс у складі будівлі комплексу та всього вбудованого обладнання, що відповідає положенням пункту 9 Додаткової угоди №1 від 15 грудня 2015 року до Договору позики від 03 липня 2012 року.

За змістом пунктів 6.1., 8.1. зареєстрованого Заставного (іпотечного) договору №1 від 06 листопада 2015 року, договір підлягає укладенню в нотаріальній формі, має бути зареєстрований в Державному реєстрі, та вступає в силу в день його реєстрації в Національному агентстві публічного реєстру.

Окрім того, 06 листопада 2015 року між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , як кредитором, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_10 , як боржником, та Акціонерним товариством «АБД Грузія» в особі представника Рената Айгістова, як заставодавцем, укладено зареєстрований Заставний (іпотечний) договір №2.

Відповідно до пунктів 2.1.-2.5. вказаного договору, основним зобов`язанням боржника, що підлягає забезпеченню, виступає грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 за договором позики від 17 грудня 2012 року, сума позики, строк та порядок її повернення, а також розмір процентів та порядок їх нарахування визначені відповідно до змісту Додаткової угоди №1 від 15 грудня 2015 року до договору позики від 17 грудня 2012 року.

Пунктом 4.1. зареєстрованого Заставного (іпотечного) договору №1 від 06 листопада 2015 року, предметом застави виступає обладнання свинарського комплексу і багатоповерховий будинок, що знаходяться у селищі Акаурта Болніського району, Грузія, а також біологічні активи (хряки та свиноматки), що відповідає положенням пункту 9 Додаткової угоди №1 від 15 грудня 2015 року до договору позики від 17 грудня 2012 року.

Згідно пунктів 6.1., 8.1. зареєстрованого Заставного (іпотечного) договору №2 від 06 листопада 2015 року, договір підлягає укладенню в нотаріальній формі, має бути зареєстрований в Державному реєстрі, та вступає в силу в день його реєстрації в Національному агентстві публічного реєстру.

Підписання вказаних заставних договорів під час розгляду справи визналося обома сторонами.

Дотримання нотаріальної форми вказаних договорів підтверджується нотаріальними актами від 06 листопада 2015 року, складеними нотаріусом Давидом Імнадзе.

Доказів реєстрації вказаних договорів в Національному агентстві публічного реєстру матеріали справи не містять.

20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , як засновниками компанії, та самою компанією, Акціонерним товариством «АБД Грузія», укладено угоду, відповідно до якої сторони погоджуються з тим, що дивіденди, які належать до сплати ОСОБА_2 , мають перераховуватися шляхом у безготівковій формі його кредитору ОСОБА_1 .

Відповідно до наказу директора Акціонерного товариства «АБД Грузія» від 01 листопада 2015 року про погашення боргу перед фізичними особами, з 10 листопада 2015 року борг за кредитними договорами, в тому числі, перед ОСОБА_1 буде погашатися з дивідендів засновників компанії ОСОБА_11 та ОСОБА_12 поетапно у відповідності до графіків, визначених у договорах.

Станом на момент укладення зареєстрованих заставних (іпотечних) договорів №1 та №2 від 06 листопада 2015 року, укладення угоди між засновниками Акціонерним товариством «АБД Грузія» від 20 листопада 2015 року та видання наказу директора Акціонерного товариства «АБД Грузія» від 20 листопада 2015 року відповідач виступав мажоритарним акціонером цього акціонерного товариства з часткою 89,85898%, що підтверджується випискою з Реєстру цінних паперів від 13 жовтня 2015 року.

Згідно наданих відповідачем банківських виписок, Акціонерним товариством «АБД Єнд КО», як правонаступником Акціонерного товариства «АБД Грузія», в рахунок виконання грошових зобов`язань ОСОБА_2 було сплачено на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 908 561,42 доларів США, а саме:

- 29 січня 2016 року - 192 000 лари, що еквівалентно на момент перерахування 76 889,19 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4971 лари) з призначенням платежу - Договір від 06 листопада 2015 року;

- 01 лютого 2016 року - 57 220 лари, що еквівалентно на момент перерахування 23148,18 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.4719 лари), з призначенням платежу - Договір від 06 листопада 2015 року;

- 23 вересня 2016 року - 187 360 лари, що еквівалентно на момент перерахування 81024,04 доларів США (за курсом Національного Банку Грузії 1 долар США - 2.3124 лари) з призначенням платежу - Договір №1 від 06 листопада 2015 року;

- 27 жовтня 2016 року - 270 000 доларів США, з призначенням платежу - Договір №1 від 06 листопада 2015 року;

- 27 жовтня 2016 року - 457 500 доларів США, з призначенням платежу - Договір №2 від 06 листопада 2015 року.

За твердженням відповідача, грошові кошти загалом у сумі 451 006,42 доларів США перераховані на рахунок позивача за первісним позовом 29 січня 2016 року, 01 лютого 2016 року, 23 вересня 2016 року та 27 жовтня 2016 року, були сплачені в рахунок погашення боргу за договором позики від 03 липня 2012 року, а грошові кошти у сумі 457 500 доларів США, перераховані на рахунок позивача за первісним позовом 27 жовтня 2016 року, були сплачені в рахунок погашення боргу за договором позики від 17 грудня 2012 року, що частково підтверджується посиланням у призначенні платежів на номер договору від 06 листопада 2015 року, якщо вважати, що під договорами від 06 листопада 2015 року платник розумів зареєстровані заставні (іпотечні) договори.

Відповідно до наданих відповідачем за первісним позовом розписок, ОСОБА_2 було сплачено проценти за договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року у наступних розмірах: 16 січня 2017 року у сумі 9 000 доларів США, 24 квітня 2017 року у сумі 13 500 доларів США, 05 липня 2017 року у сумі 7 582 доларів США та 11 серпня 2017 року у сумі 3 855 доларів США.

Позивач підтвердив отримання від Акціонерного товариства «АБД єнд КО» та безпосередньо від відповідача перелічених вище грошових коштів.

11 січня 2017 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником підписано Додаткову угоду №3 до договору позики від 03 липня 2012 року.

Відповідно до пункту 1 вказаної Додаткової угоди сторони виклали пункт 4 Додаткової угоди №1 від 15 жовтня 2015 року до договору позики від 03 липня 2012 року у новій редакції, відповідно до якої вирішили продовжити строк повернення позики до 01 квітня 2018 року, встановивши відстрочення повернення позики в частині 270 000 доларів США до цієї дати.

Таким чином, Додаткові угоди №1 до договорів позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, підписані сторонами 15 жовтня 2015 року, не набрали юридичної сили як правочини, спрямовані на зміну умов договорів позики, у зв`язку з ненастанням факту набрання сили Заставними (іпотечними) договорами №1 та №2 від 06 листопада 2015 року.

Окрім того, положення пунктів 10 Додаткових угод №1 від 15 жовтня 2015 року містили відкладальну обставину у вигляді вступу в силу заставних договорів, яка не настала, а отже правовідносини сторін щодо розміру суми позики та розміру процентів мають регламентуватися виходячи з первісних положень договорів позики.

Разом з цим, не набрання цими Додатковими угодами юридичної сили правочинів, які призвели до зміни зобов`язань сторін за договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, не знецінює їх доказове значення в якості письмових доказів, оскільки вони містять відомості про правовідносини сторін, що мають значення для правильного вирішення спору, та їх підписання визнається всіма сторонами.

У свою чергу, оскільки додаткова угода №3 від 11 січня 2017 року до Договору позики від 03 липня 2012 року за своїм змістом спрямована на зміну умов п. 1 Додаткової угоди №1 від 15 жовтня 2015 року (не зачіпаючи положення інших її умов, зокрема - стосовно порядку набрання законної сили в залежності від набрання сили заставними (іпотечними) договорами), яка так і не набрала сили, колегія суддів розцінює Додаткову угоду №3 лише в якості письмового доказу на підтвердження факту укладання сторонами і визнання ОСОБА_2 отримання відповідної суми позики та підтвердження існування поточних зобов`язань з її повернення.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ст. 1047 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), а приписи ст. 525 ЦК України встановлюють недопустимість односторонньої відмови чи зміни умов зобов`язання за відсутністю відповідного застереження про це в законі чи договорі, наявності якого (застереження) судом щодо розглядуваних спірних правовідносин не встановлено, а первісним відповідачем не доведено.

Статтею 1048 Цивільного кодексу України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, судом першої інстанції вірно встановлено, що договори позики від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року укладені у письмовій формі, передача грошових коштів відбулася безпосередньо під час їх підписання, а тому вказані договори є належними у розумінні ст.ст. 11, 509 ЦК України для виникнення між сторонами кореспондуючих прав і обов`язків, визначених їх умовами.

На підставі викладеного, судом достеменно встановлено факт укладення договорів позики від 03 липня 2012 року і від 17 грудня 2012 року та отримання відповідачем від позивача у відповідності до умов вказаних договорів позики у загальній сумі 2 000 000 доларів США. При цьому, пунктами 1, 2 договору позики від 03 липня 2012 року визначено сплату процентів в розмірі 7% річних до 10 числа кожного календарного місяця, починаючи з 10 вересня 2012 року. Пунктами 1, 2 договору позики від 17 грудня 2012 року визначено сплату процентів у розмірі 11% річних, починаючи з 17 грудня 2012 року.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на надану правову оцінку підписаним між сторонами додатковим угодам до договорів позики, як таким (угодам), які не призвели до зміни первісно визначених умов надання позики як щодо строків, так і щодо розміру відсотків, грошові зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 мають визначатися первісними умовами договорів позики від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року.

Таким чином, зважаючи на те, що за умовами укладених договорів позики кінцевою датою нарахування процентів за договором від 03 липня 2012 року є 09 серпня 2013 року, а за договором позики від 17 грудня 2012 року - 16 грудня 2013 року, нарахування позивачем процентів за вказаними договорами після 09 серпня 2013 року та 16 грудня 2013 року для кожного договору відповідно суперечить вимогам закону.

Під час розгляду справи було встановлено та не заперечувалось сторонами, що відповідачем здійснено повну сплату процентів за період до 09 липня 2014 року за договором позики від 03 липня 2012 року та до 16 липня 2014 року за договором позики від 17 грудня 2012 року.

Отже, заборгованість у ОСОБА_2 за вказаними договорами позики зі сплати відсотків відсутня.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність нарахування процентів за період після закінчення строку дії договорів позики, оскільки у матеріалах справи відсутні докази погодження сторонами продовження строку укладених договорів позики саме на тих умовах, які були зазначені в цих договорах, зокрема в частині розміру відсотків за користування позикою.

Згідно розрахунку, наданого стороною позивача, заборгованість ОСОБА_2 за укладеними договорами позики від 03 липня 2012 року та від 17 грудня 2012 року, а також заборгованість зі сплати процентів за користування грошовими коштами та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання становить у загальному розмірі 56 934 799,95 грн, що в еквіваленті становить 2 013 970,37 доларів США.

Під час розгляду справи ОСОБА_2 не погоджувався з розрахунком позивача та зазначав, що виконав зобов`язання у повному обсязі.

Зважаючи на незгоду відповідача з розрахунком, наведеним позивачем, наявність у матеріалах справи декількох експертних висновків щодо розміру заборгованості відповідача та з метою об`єктивного встановлення дійсного розміру заборгованості апеляційним судом було призначено судову економічну експертизу.

Так, відповідно до Висновку експертів за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи №6884/6885/21-71/15260/15261/21-71 від 14 травня 2021 року, станом на 01 жовтня 2018 року розмір непогашеної позики за договором позики від 03 липня 2012 року становить 519 243,98 доларів США; станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість непогашених відсотків та 3% річних, нарахованих на позику, за договором позики від 03 липня 2012 року відсутня. Станом на 01 жовтня 2018 року розмір непогашеної позики за договором позики від 17 грудня 2012 року становить 526 078,86 доларів США; станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість непогашених відсотків та 3% річних, нарахованих на позику, за договором позики від 17 грудня 2012 року відсутня.

Відповідно до вимог статей 102, 104, 110 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

В ухвалі про призначення експертизи суд попереджає експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок експертів за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи №6884/6885/21-71/15260/15261/21-71 від 14 травня 2021 року є належним доказом та відповідає статті 102 ЦПК України, експерти повідомлялись про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків у відповідності до вимог статті 104 ЦПК України.

Разом з тим, в експертному висновку експерти при обрахунку заборгованості не врахували, що відповідно до статті 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Отже, при здійсненні розрахунку суми заборгованості за тілом позики при врахуванні часткових оплат вказані суми підлягали зарахуванню спочатку в рахунок погашення 3% річних і лише у другу чергу в рахунок погашення тіла позики.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зважаючи на викладене та беручи до уваги вже сплачені ОСОБА_2 кошти за договорами позики у порядку встановленої законом черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, колегія суддів, перевіривши розрахунок заборгованості за договором позики від 03 липня 2012 року за період з 11 серпня 2013 року до 01 жовтня 2018 року за формулою (Сума санкції = С * 3 * Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення), наданий стороною позивача, доходить висновку, що розмір заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 03 липня 2012 року складає 672 123,47 дол. США; заборгованість ОСОБА_2 за договором позики від 17 грудня 2012 року за період з 18 грудня 2013 року до 01 жовтня 2018 року - 645 582,22 дол. США. Загальна сума боргу складає 1 317 705,69 дол. США.

Таким чином, доводи представника позивача, викладені в письмових поясненнях від 24 червня 2021 року, в цій частині є обґрунтованими.

Відповідачем за первісним позовом було зроблено заяву про застосування позовної давності на підставі частини третьої статті 267 ЦК України.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність складає три роки.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Виходячи з викладеного, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності з огляду на те, що ОСОБА_2 особисто та через підконтрольну йому іншу особу були вчинені дії, що засвідчують визнання ОСОБА_2 боргу за договорами позики, а отже строк позовної давності переривався частковою сплатою відповідачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року.

Доводи представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , що висновки судово-економічної експертизи в частині відсутності заборгованості зі сплати відсотків за договорами позики зведені до вирішення експертами в рамках економічної експертизи питань з права, зокрема питання застосування строку позовної давності, що належить до виключної компетенції суду, є безпідставними, оскільки як встановлено в експертному висновку, строк позовної давності не вплинув на розмір заборгованості по нарахованих процентах та 3% річних, а відповідно до частини восьмої статті 102 ЦПК України якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Щодо зустрічних позовних вимог, колегія виходить з наступного.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 посилався на не підписання договорів позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року, а підписання інших договорів з тими самими датами, номерами і умовами, але з іншими сумами позики та з іншою процентною ставкою.

Вказані доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судом обставинами, зокрема Висновком експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи №5080/8081/20-32 від 29 квітня 2020 року.

Окрім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_2 не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б прямо чи опосередковано свідчили про укладення 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року між ним та ОСОБА_1 договорів позики, за якими предметом позики були грошові кошти в сумі 600 000 доларів США з процентною ставкою 5 % річних.

Щодо посилань відповідача на недійсність Додаткової угоди №3 від 11 січня 2017 року до договору позики від 03 липня 2012 року у зв`язку з перебуванням ОСОБА_2 у цей день за межами України, то місцевий суд обґрунтовано зауважив, що відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження його відсутності на території України станом на момент підписання оспорюваної Додаткової угоди №3 від 11 січня 2017 року.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Доводи апелянта, що місцевим судом у повній мірі не досліджено та невірно надано оцінку протоколу допиту свідка ОСОБА_2 від 15 травня 2018 року, проведеного Генеральною прокуратурою України у місті Києві у справі №, оскільки вказаний протокол неналежним чином засвідчений та отриманий незаконним шляхом до закінчення розслідування по справі, чим порушено вимоги ст.ст. 78, 79 ЦПК України, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний протокол допиту не спростовує встановлених судом обставин на підставі інших доказів, що містяться у матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою та в процесі апеляційного провадження, відповідач реалізував свої процесуальні права щодо наведення обґрунтованих доводів та заперечень у справі, проте не спростував належними та допустимими доказами висновків суду першої інстанції щодо визначення правовідносин за договором позики та наявності заборгованості.

При вирішенні спору місцевий суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює.

Разом з тим, суд при вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 та встановленні розміру заборгованості ОСОБА_2 за договорами позики від 03 липня 2012 року та 17 грудня 2012 року залишив поза увагою доводи відповідача, не розглянув його клопотання про призначення судової почеркознавчої та судово-економічної експертиз, не врахував тієї обставини, що позивачем неправомірно нараховувались відсотки після закінчення строку кредитування та фактично заборгованість зі сплати процентів з урахуванням вже повернутих грошових коштів станом на 01 жовтня 2018 року була відсутня, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у повному обсязі.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення місцевого суду в частині вирішення позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог частково та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 03 липня 2012 року у розмірі 672 123,47 доларів США та за договором позики від 17 грудня 2012 року у розмірі 645 582,22 доларів США, а всього 1 317 705,69 доларів США. У задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити.

Оскаржуване рішення в частині зустрічних позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Відповідно до частин десятої та тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 964,50 грн.

З ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 946,75 грн.

Отже, зважаючи на положення частини десятої статті 141 ЦПК України, колегія вважає за можливе стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 982,25 грн. При цьому, ОСОБА_2 звільняється від обов`язку сплачувати позивачеві іншу частину судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних - скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох процентів річних - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики всього у розмірі 1 317 705,69 доларів США.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 982,25 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Повне судове рішення складено «17» серпня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.І. Шкоріна