РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 285/4965/20

провадження у справі №2/0285/556/21

08 квітня 2021 року м. Новоград-Волинський

Новоград - Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Сташківа Т.Б. за участі секретаря судового засідання Медяної І.В. та осіб, які беруть участь у справі:

позивач: ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2

відповідач: не прибула, представник не прибув,

третя особа: представник не прибув,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Новоград-Волинська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою та виділення 1/2 частини земельної ділянки ,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 181100000:00:0843, загальною площею 0,0797 га по 1/2 частці за кожним; встановити порядок користування зазначеною земельною ділянкою між сторонами у справі.

В обґрунтування позову зазначає, що у березні 1980 року між відповідачем ОСОБА_3 та Новоград-Волинською міською радою укладено договір про безстрокове користування спірною земельною ділянкою з цільовим призначенням для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 13.05.1983 року № 228 ОСОБА_4 включено до співзабудовників будинку на спірній земельній ділянці. У 1992 році ОСОБА_4 подарувала позивачу ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18 липня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виділено в натурі частини будинку з надвірними спорудами. Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 20.03.2014 року № 557 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки, на підставі чого землевпорядною організацією виготовлено технічну документацію на спірну земельну ділянку. Земельна ділянка не приватизована, однак їй присвоєно кадастровий номер. Оскільки позивач набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель по АДРЕСА_1 , то відповідно до положень ст. 120 ЗК України до неї перейшло право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Крім того, позивач просила встановити порядок користування спірною земельною ділянкою, оскільки вона належить двом співвласникам у рівних частках.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач та його представник в судове засідання не прибули, представник відповідача подав клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки відповідач перебуває на стаціонарному лікуванні, а він не мав можливості узгодити правову позицію у справі з відповідачем. Протокольною ухвалою суду в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено з урахуванням розумності строків розгляду справи, а також того, що представник відповідача не був позбавлений можливості узгодити позицію у справі зі своїм клієнтом у телефонному режимі. Крім того, суд врахував, що у зазначеній справі проводиться третє судове засідання.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі.

За таких обставин, керуючись п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, оскільки представник відповідача нез`явився в судове засідання без поважних причини.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, заслухавши пояснення позивача та його представника, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що у 1980 року, між ОСОБА_3 та відділом комунального господарства виконкому Новоград-Волинської міської ради народних депутатів укладено договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради народних депутатів № 228 від 13.05.1983 року включено ОСОБА_4 співзабудовником на 1/2 частину будинку збудованого сестрою ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягів з рішень виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 14.02.1985 року № 64 та від 06.03.1985 року № 87 затверджено акти про закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . Згідно вказаних актів надвірні споруди складаються з гаражу, сараю та туалету.

Зазначені обставини встановлені рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18.07.2012 року (№2-518/11), яке набрало законної сили, а тому, в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

30.12.1992 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним договором дарування, та витягом про державну реєстрацію прав. Згідно вказаного договору 1/2 частина зазначеного житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель належала дарувальнику ОСОБА_4 на підставі напису про включення співзабудовника, посвідченого Новоград-Волинською нотаріальною конторою 7.09.1963 року, зареєстрованого в Новоград-Волинському Інвентарбюро 12.04.1985 року (а.с. 22, 131).

Таким чином, позивач ОСОБА_4 на підставі зазначеного правочину від 30.12.1992 року набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 18.07.2012 року (№2-518/11), яке набрало законної сили, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , виділено в натурі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідні частини житлового будинку з господарськими спорудами. У решті позову відмовлено (а.с. 9, 14).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 9.02.2011 року (№2-158/10) рішення суду першої інстанції від 29.11.2010 року в частині визнання за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у позові. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 26, 27).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради від 20.03.2014 року № 557 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки (а.с. 38).

Рішенням Новоград-Волинської міської ради № 638 від 25.09.2014 року затверджено технічну документацію із землеустьрою щодо встановлення меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0797 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, з метою порядку встановлення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками в судовому порядку (а.с. 19).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 181100000:00:0843, категорія землі - землі житлової та громадської забудови, цільове призначення землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державна реєстрація земельної ділянки проведена 06.08.2014 року та затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (а.с. 25).

Відповідно до варіанту № 1 висновку експерта № 200812/1_3.0 від 24.12.2020 року судовим експертом запропоновано наступний порядок користування спірною земельною ділянкою між двома співвласниками ОСОБА_1 та ОСОБА_3 :

- квартира АДРЕСА_2 ( ОСОБА_3 ) виділити для користування земельну ділянку площею 383 кв.м., що дорівнює 1/2 частці і складається з однієї частини: ділянка площею 383 кв.м. позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 4,50-15,73-5,58-7,65-1,24-0,23-2,97-20,44-3,03-9,59-8,88-2,04-6,21-8,71- по межі ділянки; 6,20-1,81-0,62-5,24-10,35-15,32-0,69-4,08-4,07-11,24-3,18-6,04 - по лінії розподілу;

- квартира АДРЕСА_3 ( ОСОБА_1 ) - виділити для користування земельну ділянку площею 383 кв.м., що дорівнює 1/2 частці і складається з однієї частини: ділянка площею 383 кв.м., позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного, кута в метрах: 0,52- по межі ділянки; 5,56-3,18,-11,24-4,07-4,08-0,69-15,32-10,35-5,24-0,62-1,81-6,20 - по лінії розподілу; 9,30-13,73 - по межі ділянки;

- квартира АДРЕСА_4 (для спільного користування) виділити для спільного користування земельну ділянку площею 31 кв.м., що складається з однієї частини: ділянка площею 3 кв.м. позначена на плані червоним кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 4,60- по межі ділянки; 6,04-5,56- по лінії розподілу; 6,19 - по межі ділянки;

- встановити обмеження на земельну ділянку площею 383 кв.м., що буде у користуванні ОСОБА_3 у вигляді земельного сервітуту (право обслуговування стіни) для власника квартири АДРЕСА_3 , позначена на плані помаранчевим кольором, на частину земельної ділянки площею 1,0 кв. м. з конфігурацією за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 1,69-1,00-0,69-1,41 на відстані 1,41 м. вздовж межі довжиною 4,08 м. (а.с. 106).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, який, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над втручанням у права людини.

Принцип верховенства права закріплено й у статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у якій зазначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.

Оскільки у 1985 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на будинок і у 1992 році ОСОБА_4 подарувала 1/2 частину будинку ОСОБА_1 , тому до спірних правовідносин суд застосовує законодавство, яке було чинне на момент виникнення цих правовідносин, зокрема Цивільний кодекс Української РСР від 1963 року (далі ЦК УРСР від 1963 року), Земельний кодекс Української РСР від 1991 року (далі - ЗК УРСР від 1991 року) та Закон України «Про власність» (далі Закон № 697-ХІІ).

За змістом статті 86 ЦК УРСР від 1963 року право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Відносини власності регулюються Законом України від 07 лютого 1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (далі Закон № 697-ХІІ), цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Аналогічні положення містять пункти 1, 2 статті 2 Закону № 697-ХІІ.

За пунктом 3 статті 2 Закону № 697-ХІІ кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими.

Власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (пункти 1, 3 статті 4 Закону № 697-ХІІ).

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків (пункт 2 статті 48 Закону № 697-ХІІ).

Відповідно до пункту 1 статті 51 цього Закону громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Згідно зі статтею 14 цього Закону громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян (пункт 4 статті 13 Закону № 697-ХІІ).

За положеннями статті 2 ЦК УРСР від 1963 року земельні відносини регулюються земельним законодавством.

Відповідно до статті 6 ЗК УРСР від 1991 року громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу.

Земельні ділянки є об`єктами права приватної власності (пункт 1 статті 13 Закону № 697-ХІІ). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач (ч. 1 ст. 67 ЗК УРСР від 1991 року).

Так, згідно частини першої статті 30 ЗК УРСР 1991 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті статті 30 ЗК УРСР 1991 року, у поєднанні з положеннями статті 6 цього Кодексу, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 30 ЗК УРСР 1991 року, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Аналогічний правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17.

Отже, враховуючи положення статті 30 ЗК УРСР від 1991 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а також те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по 1/ 2 за кожною, й після цього ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, то до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну земельну ділянку, на якій розташований вищевказаний будинок, у відповідній частині, тобто по 1/2 за кожним із них.

За таких обставин підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання права за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, по 1/2 ідеальній частці земельної ділянки за кожним із них.

Відповідно до ст. 42 ЗК УРСР від 1991 року громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки судом задоволено основну позовну вимогу про визнання права власності на ідеальні частки спірної земельної ділянки, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 188 ЦПК України підлягає задоволенню й похідна позовна вимога про встановлення порядку користування цією земельною ділянкою, яка позивачем підтверджена належними доказами, зокрема висновком судового експерта № 200812/1_3.0 від 24.12.2020 року.

Суд вважає за доцільне визначити порядок користування спірною земельною ділянкою між її співвласниками згідно варіанту № 1, викладеного у висновку судового експерта від 24.12.2020 року, враховуючи, що позивач та її представник в судовому засіданні не заперечували щодо встановлення такого порядку, а відповідач не висловила своєї позиції щодо встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підтверджуються належними доказами, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись статтями 12, 13, 76-83, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (проживаюча АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (проживаюча АДРЕСА_6 ) на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 181100000:00:0843, загальною площею 0,0797 га по 1/2 ідеальній частці за кожним.

Визначити порядок користування земельною ділянкою згідно варіанту № 1 висновку експерта № 200812/1_3.0 від 24.12.2020 року:

квартира АДРЕСА_2 (гр. ОСОБА_3 ) виділити для користування земельну ділянку площею 383 кв.м., що дорівнює 1/2 частці і складається з однієї частини: ділянка площею 383 кв.м. позначена на плані зеленим кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 4,50-15,73-5,58-7,65-1,24-0,23-2,97-20,44-3,03-9,59-8,88-2,04-6,21-8,71- по межі ділянки; 6,20-1,81-0,62-5,24-10,35-15,32-0,69-4,08-4,07-11,24-3,18-6,04 - по лінії розподілу;

квартира АДРЕСА_3 (гр. ОСОБА_1 ) - виділити для користування земельну ділянку площею 383 кв.м., що дорівнює 1/2 частці і складається з однієї частини: ділянка площею 383 кв.м., позначена на плані синім кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного, кута в метрах: 0,52- по межі ділянки; 5,56-3,18,-11,24-4,07-4,08-0,69-15,32-10,35-5,24-0,62-1,81-6,20 - по лінії розподілу; 9,30-13,73 - по межі ділянки;

квартира АДРЕСА_4 (для спільного користування) виділити для спільного користування земельну ділянку площею 31 кв.м., що складається з однієї частини: ділянка площею 3 кв.м. позначена на плані червоним кольором та має розміри по периметру за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 4,60- по межі ділянки; 6,04-5,56- по лінії розподілу; 6,19 - по межі ділянки;

встановити обмеження на земельну ділянку площею 383 кв.м., що буде у користуванні ОСОБА_3 у вигляді земельного сервітуту (право обслуговування стіни) для власника квартири АДРЕСА_3 , позначена на плані помаранчевим кольором, на частину земельної ділянки площею 1,0 кв. м. з конфігурацією за годинниковою стрілкою з північного кута, в метрах: 1,69-1,00-0,69-1,41 на відстані 1,41 м. вздовж межі довжиною 4,08 м.

Стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 1 681 гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення складено в повному обсязі та підписано 9 квітня 2021 року.

Суддя Т.Б. Сташків