П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року місто Київ

справа № 761/1950/20

провадження №22-ц/824/9022/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Макаренко І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на дитину.

Позов обґрунтовано тим, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі з 25 лютого 2006 року. У шлюбі народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22 липня 2013 року позивач і відповідач уклали шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1942. У шлюбному договорі позивач і відповідач, серед іншого, домовились про те, що у випадку розірвання шлюбу: той з подружжя, який буде проживати окремо від дитини, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття у розмірі не менше ніж 5000 грн., але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму; відповідач зобов`язується після продажу нерухомого майна, яке вказано у п.2.6 шлюбного договору, за рахунок своєї частини отриманих від такого продажу коштів відкрити в банківській установі на ім`я дитини депозит у розмірі не менше ніж 100000 доларів США, відсотки за користування яким буде отримувати (до досягнення дитиною повноліття) той з подружжя, який буде проживати разом із дитиною та використовувати на утримання дитини.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 1 серпня 2013 року шлюб між подружжям розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем, з січня 2020 року позивач з дитиною проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

В порушення положень чинного законодавства України (ст.ст.141, 157, 181 СК України) та шлюбного договору відповідач з листопада 2018 року взагалі не сплачує аліменти на дитину, а також відповідач не сплачує комунальні послуги, пов`язані з утриманням житла, в якому проживає дитина, не бере участі у придбанні для дитини одягу та взуття, продуктів харчування, всіх необхідних речей для навчання та виховання дитини, у фінансуванні відпочинку та оздоровлення дитини, не надає жодної допомоги (у т.ч. на придбання ліків, медичні обстеження, медичні процедури), у випадках коли дитина хворіє.

Виходячи із засад справедливості цивільного судочинства та необхідності захисту інтересів дитини, враховуючи положення шлюбного договору, розмір аліментів у якому визначено саме у твердій грошовій сумі, а також те, що ст.180 СК України покладено обов`язок утримувати дитину на обох батьків, позивач вважає, що відповідач повинен сплачувати аліменти на дитину у розмірі не менше ніж 5000 грн. щомісяця, що в такому випадку дозволить забезпечити більшу стабільність щодо утримання дитини. При цьому, позивач просить стягнути аліменти, починаючи з 1 листопада 2018 року, тобто з дати коли відповідач припинив сплачувати аліменти, з того часу у останнього виникла заборгованість, позивач не може утримати від відповідача аліменти у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

Крім того, позивач просила стягнути з відповідача додаткові витрати, пов`язані зі станом здоров`я, з її навчанням за кордоном, а також у приватному загальноосвітньому навчальному закладі «МІДГАРД». Загальний розмір витрат, пов`язаних з навчанням (мовні курси» у Wellington College (Великобрітанія), становив 86747 грн., у закладі «Мідгард» у період з 1 вересня 2019 року по 31 травня 2020 року вартість освітніх послуг становить 180000 грн.

Отже, загальна вартість додаткових витрат на дитину становить 270997 грн.. Відповідач не брав жодної участі у таких додаткових витратах. Оскільки батьки мають нести додаткові витрати на дитину, що викликані особливими обставинами, позивач просила стягнути з відповідача половину таких додаткових витрат в сумі 135498,50 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 29 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на спільну дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 135498,50 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в цій частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в який просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 аліментів і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін. В апеляційній скарзі посилається на те, що висновок суду про те, що розмір аліментів на утримання дитини визначений сторонами у шлюбному договорі, а тому стягнення таких аліментів має здійснюватися лише у позасудовому порядку з виконавчим написом нотаріуса, є помилковим. Зокрема, посилається на те, що сторони у шлюбному договорі не домовлялися про конкретний розмір аліментів, що унеможливлює визначення щомісячного розміру аліментів. Саме через те, що у шлюбному договорі не вказано конкретну суму аліментів, яку відповідач повинен щомісячно сплачувати на утримання дитини, нотаріуси не здійснюють виконавчий напис, а тому стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини на підставі шлюбного договору у позасудовому порядку є неможливим. Суд першої інстанції, пославшись у рішенні суду на те, що відповідач не звертався до нотаріусів для здійснення виконавчого напису, цих обставин не встановив та не перевірив. Насправді позивач зверталася до кількох нотаріусів, але нотаріуси в усній формі відмовили у здійсненні виконавчого напису саме через відсутність у шлюбному договорі конкретної суми аліментів.

Встановлений ч.2 ст.189 СК України, ч.2 ст.99 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду.

Суд у жодному випадку не мав права відмовити у стягненні з відповідача заборгованості зі сплати аліментів, яка на день подання позову становила 15 місяців. Суд першої інстанції безпідставно та незаконно відмовив позивачу у стягненні аліментів на утримання дитини через неправильне застосування норми матеріального права (а саме ч.2 ст.189 СК України) та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи ( а саме суд не звернув уваги на те, що шлюбний договір не містить конкретного розміру аліментів).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. У відзиві, зокрема, посилається на те, що він після розірвання шлюбу у 2013 році весь час брав участь в утриманні дитини, надаючи позивачці за погодженням з нею необхідні кошти. Він категорично заперечує проти тверджень позивачки про нібито наявність у нього заборгованості зі аліментами за період з 1 листопада 2018 року. Будь-яких доказів його ухилення від сплати аліментів позивачем суду не надано і надано бути не може, оскільки це не відповідає дійсності. Вимога позивачки про стягнення з нього аліментів у розмірі 5000 грн. щомісячно не відповідає його поточному майновому стану, оскільки через зниження його доходу, таку суму він об`єктивно сплачувати не в змозі.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат сторонами не оскаржується, а тому апеляційним судом рішення суду в цій частині е переглядається.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Бидюк Д.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Владикін О.Н. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення суду як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 25 лютого 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

16 серпня 2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано за рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя.

22 липня 2013 року між подружжям був укладений шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 1942.

Відповідно до п.3.1.1 Шлюбного договору, подружжя домовилося, що у випадку розірвання шлюбу, той з подружжя, який буде проживати окремо від дитини, зобов`язується щомісячно сплачувати аліменти до досягнення дитиною повноліття у розмірі не менше ніж 5000 грн., але у будь-якому випадку не менше встановленого законодавством мінімуму.

Відповідач з листопада 2018 року не приймає участі в утриманні дитини.

Відповідно до п.3.3 Шлюбного договору від 22 липня 2013 року подружжя за взаємною згодою, може відмовитися від шлюбного договору. Шлюбний договір припиняється в день подання нотаріусу заяви про відмову від договору. На вимогу одного з подружжя, шлюбний договір може бути розірваний за рішенням суду з підстав, що мають істотне значення, зокрема, в разі неможливості його виконання ( п.3.4 договору). Відповідно до п.3.6 Шлюбного договору сторона, яка порушила умови цього договору, повинна усунути ці порушення. Відповідно до п.3.4 Шлюбного договору, за порушення умов цього договору, винна особа відшкодовує спричиненні цим збитки іншій стороні у відповідності до законодавства України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами було досягнуто згоди щодо аліментних зобов`язань шляхом укладення договору в добровільному порядку. Договір сторонами не змінювався, не розривався та є дійсним. Стягнення аліментів за укладеним між сторонами договором у разі невиконання батьком свого обов`язку за договором здійснюється у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса. Позивач за виконавчим написом нотаріуса про примусове стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, згідно укладеного договору, не зверталась. Зважаючи на зазначені обставини, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів у розмірі 5000 грн. задоволенню не підлягає.

Такий висновок ґрунтується на встановлених обставинах, судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти а утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати, Умови договору не можуть порушувати права дитини, разом з яким проживає дитина.

Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов`язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків.

Якщо у шлюбному договорі визначені умови, розмір та строки виплати аліментів, то в разі невиконання одним із подружжя свого обов`язку за договором аліменти можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса

Враховуючи те, що у шлюбному договорі (згідно ст.93 СК України) можуть бути визначені майнові права та обов`язки подружжя як батьків, відповідні пункти шлюбного договору щодо коштів на утримання дитини (аліментів) цілком можуть вважатися договором про сплату аліментів у розумінні ст.189 СК України.

Установлено, що між сторонами був укладений шлюбний договір, який містить пункти щодо коштів на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 . Такий договір не розірваний, умови його сторонами не змінені.

Позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості отримання виконавчого напису нотаріуса на підставі укладеного між батьками договору про сплату аліментів, у передбаченому ст.ст12, 81 ЦПК України порядку, і суду першої інстанції, і суду апеляційної інстанції не надано.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач не може отримати виконавчий напис нотаріуса у зв`язку з несплатою відповідачем аліментів, оскільки в договорі не зазначений конкретний розмір аліментів, колегія суддів відхиляє, оскільки такі обставини апелянтом не доведені.

Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивачем була заявлена вимога про стягнення аліментів, а не вимога про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася внаслідок не виконання відповідачем умов договору, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції мав би хоча б стягнути заборгованість за 15 місяців, є необґрунтованими. Крім того, з урахуванням того, що сторони умовами договору вже погодили порядок та розмір сплачуваного утримання на дитину (аліментів), встановлення розміру аліментів на підставі рішення суду призведе до подвійного стягнення аліментів на утримання дитини.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 29 березня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус