06.04.2021 Справа № 331/1864/17
Провадження № 2/331/644/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

за участю секретаря Мироненко О.В.

представника позивача- ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в березні 2017 року звернулася до суду з позовом в інтересах ОСОБА_4 , в якому просила визнати недісним договір довічного утримання, укладений 13.08.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ; витребувати у ОСОБА_6 квартиру 130 житловою площею 30,6 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 ; скасувати державну реєстрацію договору дарування, укладеного 08.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог законний представник ОСОБА_4 вказала, що квартира, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 була приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та належала ним на праві спільної часткової власності, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 08.11.2001 року та технічним паспортом на квартиру.

23 липня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_7 належну йому 1/2 частину квартири. Договір дарування було зареєстровано державним нотаріусом Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори Кузьміною О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 1-966.

Після укладення договору дарування1/2 частини квартири ОСОБА_4 продовжував проживати в квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_8 та користуватися нею, так, як іншого житла він не мав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 .

Наприкінці 2012 року ОСОБА_4 намагалися виселити з квартири відповідачі в зв`язку із чим, він звернувся з заявою про вчинення злочину до правохоронних органів. 10.12.2012 року ОСОБА_4 було направлено висновок про результати; перевірки його звернення. До висновку було додано копії пояснень Відповідачів та копія договору довічного утримання, яка свідчила про те, що спірна квартира перейшла у власність ОСОБА_5 за договором довічного утримання, а згодом була подарована сину.

Так, ОСОБА_4 дізнався, що 13 серпня 2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О. було посвідчено договір довічного утримання, який було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 . Договір було зареєстровано в реєстрі за № 2645. Відповідно до договору, ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , а останній був зобов`язаний довічно повністю утримувати ОСОБА_7 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні повністю вищевказану квартиру.

ОСОБА_7 на час укладення договору довічного утримання була похилого віку, їй було 74 роки, вона була тяжко хворою, вона хворіла на сахарний діабет II типу, діабетичну полімікроантіопатію, нейропатію, атеросклеротичну ДЕП II ступеня в ВБС, астенічний синдром. Також вона перебувала на обліку в міському психічно неврологічному диспансері.

Перед укладанням договору довічного утримання ОСОБА_7 була виписана з Запорізького обласного кардіологічного диспансеру, в якому вона перебувала з 20.05.2002 року по 05.06.2002 рік, вона була у тяжкому стані здоров`я.

Законний представник позивача вважає, що ОСОБА_7 в зв`язку із своєю неуважністю, психічним розладом, слабкою розумовою діяльністю, грубим порушенням пам`яті, мислення, критичних здібностей, не могла усвідомлювали та розуміти значення своїх дій, а отже вважає, що відповідно до положень ст. 225 ЦК України наявні підстави для визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного 13.08.2002 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Крім того, оскільки після вчинення оспорюваного договору довічного утримання ОСОБА_5 уклав зі своїм сином ОСОБА_6 договір дарування, за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру, ОСОБА_3 заявлено вимогу про витребування майна у ОСОБА_6 та про визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7 ..

Ухвалою судді від 29 березня 2017 року провадження по справі відкрите.

Ухвалою суду від 23 серпня 2017 року витребувано від Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори копії матеріалів спадкової справи № 165/2016 відкритої після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 23 серпня 2017 року витребувано з Запорізького обласного державного нотаріального архіву копію нотаріальної справи, по посвідченому 13.08.2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савєльєвим Є.О. договору довічного утримання, між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , який зареєстрований в реєстрі за № 2647.

Ухвалою суду від 26 жовтня 2017 року по справі призначено судово психіатричну (посмертну) експертизу проведення якої доручено експертам Київського обласного психіатрично-наркологічного медичного об`єднання та провадження по справі було зупинено.

Ухвалою суду від 23 травня 2019 року провадження по справі поновлено, визначено розгляду вказаної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 16 вересня 2019 року по справі призначено повторну посмертну судово психіатричну експертизу проведення якої доручено експертам Комунальної установи «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, провадження по справі було зупинено.

Ухвалою суду від 11 лютого 2020 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 17 березня 2020 року підготовче судове засідання по вказаній цивільній справі закрито та справа призначена до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Запорізького апеляційн6ого суду від 08 грудня 2020 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2020 року про залишення позову без розгляду скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Петрова Г.М. про витребування доказів відмовлено.

Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року в задоволенні клопотання представника позивача адвоката Петрова Г.М. про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи відмовлено.

У вступному слові представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів адвокат Піскурьов А.О. в задоволенні позовних вимог просив відмовити через їх необґрунтованість, крім того, вказав на те, що обставини справи вже неодноразово були предметом судового розгляду.

Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.12.2013 року ОСОБА_4 було визнано недієздатним і ОСОБА_3 призначено його опікуном.

08 листопада 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 отримали свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , згідно з яким ними було приватизовано квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру було зареєстровано Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 16.11.2001 року за № 189/34760 і видано технічний паспорт. Відповідно до правовстановлюючих документів, спірна квартира була приватизована в частинах - 1/2 була зареєстрована за ОСОБА_4 , а 1/2 за ОСОБА_7

23 липня 2002 року ОСОБА_4 уклав з дружиною договір дарування, відповідно до якого належну йому 1/2 частину спірної квартири він подарував ОСОБА_9 . Вказаний договір було нотаріально посвідчено.

13 серпня 2002 року ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_5 договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Євгенієм Олександровичем. Відповідно до умов договору довічного утримання, ОСОБА_5 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_7 , а остання передала йому у власність належну їй спірну квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. Після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою за заявою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відкрито спадкову справу 165/2016.

08.12.2009 р. відповідач ОСОБА_5 уклав зі своїм сином ОСОБА_6 договір дарування, за яким безоплатно передав останньому у власність спірну квартиру. Вказаний правочин посвідчено державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Саламатовою М.В. Станом на день розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_6 .

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 послалася на те, що ОСОБА_7 в зв`язку із своєю неуважністю, психічним розладом, слабкою розумовою діяльністю, грубим порушенням пам`яті, мислення, критичних здібностей, на момент вчинення 13 серпня 2002 року договору довічного утримання, укладеного з ОСОБА_5 , не могла усвідомлювали та розуміти значення своїх дій.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 4-ц від 10.04.2019 року відповісти на питання, поставлені перед експертами:" В якому психічному стані знаходилася ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час укладання договору довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 13 серпня 2002 року, посвідчений 13.08.2002 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савельєвим Є.О., зареєстрований в реєстрі за №2645?Чи могла ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом у зазначений час усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?Чи не знаходилася ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в зазначений час, під час укладання договору довічного утримання, який був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 13 серпня 2002 року, в будь-якому тимчасовому хворобливому стані, який би позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними?" - не виявляється можливим через суперечливість анамнестичних та медичних відомостей.

При цьому, в ході розгляду справи було встановлено, що фактично існувала ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 та проживала за адресою: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та проживала за адресою: АДРЕСА_3 .

Експертам при проведенні первинної експертизи помилково була надана медична документація стосовно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , та проживала за адресою: АДРЕСА_4 , а оспарюваний договір складався ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживала за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно дослідженої медичної документації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , остання за місцем проживання надглядалася з приводу цукрового діабету, тип ІІ середньої тяжкості, церебрального атеросклерозу ІІ, дисциркуляторної енцефалопатії ІІІ.

З 20.05.2002 по 05.06.2002 ОСОБА_7 знаходилась на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласний медичний центр серцево-судинних захворювань» з діагнозом: «Ішемічна хвороба серця, стенокардія напруги П ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Постійна форма фібріляції передсердь, тахісистолічний варіант, СН 2А. Цукровий діабет, ІІ тип, тяжкий перебіг в стадії декомпенсації. Варикозне розширення вен нижніх кінцівок». Згідно епікризу: «Оглядалася неврологом - атеросклеротична дисциркуляторна енцефалопатія ІІ в вертебро-базилярній системі, астенічний синдром, окулістом - діабетична ангіопатія сітківки. На лікування стан покращився, стабілізувалися гемодинаміка. При виписці рекомендовано: нагляд дільничного лікаря, кардіолога, ендокринолога, що підтверджено випискою з історії хвороби №1431.

Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 18.12.2019 року підтверджено, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 у період укладення договору довічного утримання 13.08.2012 року розладів психічної діяльності не виявляла. На обліку у лікаря психіатра не перебувала та за медичною допомогою не зверталася. В представленій медичній документації вказівок на зниження в інтелектуально-мнестичній сфері, ознак порушеної свідомості, будь якої галюцінаторно - маячної симптоматики не описано. Тому, у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними . ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 розладів психічної діяльності не виявляла. Тому, у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення особа не розуміла значення своїх дій і не могла керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, висловленим у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16.

Аналіз вказаних норм чинного законодавства у сукупності з встановленими судом обставинами справи , дають суду підстави дійти висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору довічного утримання недійсним є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що в момент вчинення 13 серпня 2002 року договору довічного утримання ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 580 від 18.12.2019 року встановлено, що у період укладення договору довічного утримання 13.08.2002 вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні позову в частині визнання договору довічного утримання недійсним, похідні вимоги про витребувати у ОСОБА_6 спірної квартири, скасування державної реєстрації договору дарування, укладеного 08.12.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнання за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_7 , задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України слід касувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року.

Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 3,4,11-13, 19, 263, 265 , 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договору довічного утримання недійсним, витребування майна та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2017 року у справі 331/1864/17, провадження 2/331/685/2017 у вигляді накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 , належну на праві приватної власності ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст судового рішення складений 08 квітня 2021 року.

Суддя: