Справа № 216/6294/19
провадження 2/216/775/21
09 серпня 2021 року місто Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Бутенко М.В.,
секретаря судового засідання Клименко О.В.,
заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Забуранна Анастасія Анатоліївна, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, -
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Забуранна Анастасія Анатоліївна, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, за якими на початку 2015 року, її донька, відповідачка по даній справі, почала вести зі мною розмову про передачу у її власність її житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом складання заповіту, пояснюючи це тим, що дана дія за мого життя позбавить її зайвих клопотів пов`язаних із спадкуванням. Наслідком її материнської турботи став договір, як вважала, заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранною А.А. від 23.07.2015. Треба зазначити, що Договору, після його укладання, вона не бачила, так як відповідачка забрала його на зберігання. До травня 2019 року її проживання у будинку було вільним та безперешкодним, однак 10 травня 2019 року до її оселі завітала її донечка та повідомила мене про той факт, що вона є власницею будинку, на підставі договору дарування, а я у ньому ніхто та про свої наміри продати останній. Крім того, відповідачка зазначила, що вона зі своїми речами повинна виїхати з будинку до кінця цього літа, тобто до вересня 2019 року. Почута інформація мене просто приголомшила. У зв`язку із цим, вона звернулася до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранної А.А. з проханням надати документ (договір) на підставі якого вона у 2015 році позбулася свого будинку, нотаріус їй пояснила, що договори укладаються у двох примірниках, один надається власнику, інший примірник зберігається у нотаріуса, відповідно, надати їй останній не є можливим. При цьому, нотаріус підтвердила, ту обставину, що нею 23.07.2015 був укладений договір дарування будинку, а не як вона вважала - заповіт. За таких обставин, вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, щоб захистити свої майнові права на житловий будинок.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про підтримання позовної заяви у повному обсязі, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач, про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, судом повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення суду, але відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦПК України, в установлений судом строк не подала суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, також не подав до суду відзиву на позовну заяву.
Третя особа - приватний нотаріус Забуранна А.А. в судове засідання не з`явилась, надала свої письмові пояснення, відповідно до яких сторони договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були повністю попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, розуміли значення своїх дій та усвідомлювали природу цього правочину, тому вимоги позивача щодо визнання договору дарування недійними вона не визнає повністю.
У зв`язку з чим, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідач була належним чином повідомлена про час та місце слухання справи, а позивач та його представник не заперечували проти заочного розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку.
Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне.
Відповідно до договору дарування житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами від 23.07.2015 ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом затвердженим 01.06.2019 головою квартального комітету № 18 виконкому Центрально-Міської районної у місті ради встановлено, що ОСОБА_1 дійсно з 2012 до теперішній час проживає у будинку АДРЕСА_1 .
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
За приписами ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 4 статті 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 16 ЦК України та нормами глави 23 ЦК України визначені основні способи захисту порушених прав, в тому числі права власності. Так, відповідно до ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути вимоги про припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до положення ст. 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно до ст. 328 ЦК України та п.5,37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на майно, яке вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Положеннями ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Виходячи зі змісту ст. ст. 203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягай згоди щодо всіх його істотних умов.
Як пояснює ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об`єкта тощо.
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.
Тобто, помилка відповідно до вказаної вище статті ЦК - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.?
Так під час розгляду судом справи було встановлено, що позивач ОСОБА_1 неправильно сприйняла саму природу укладеного нею договору дарування, а саме, те що вона не тільки позбавляє відповідача від зайвих клопотів пов`язаних із спадкуванням житлового будинку, а й позбавляю себе майна, ще за життя.
Таким чином, позовні вимоги позивача вважаються судом обґрунтованими та такими, що узгоджуються з нормами цивільного законодавства, через що такі вимоги підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 141, 264-265 ЦПК України, ст. ст. 328, 1216-1218, 1221, 1223, 1261, 1266, 1268, 1296, 1297 ЦК України, п.п. 2, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N7, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Забуранна Анастасія Анатоліївна, про визнання договору дарування житлового будинку недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарчими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 23.07.2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Забуранною А.А. та зареєстрований в реєстрі за номером № 869.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

- відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя М.В. Бутенко