Справа № 206/277/21
Провадження № 2/206/424/21
06.04.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди, -
І. Стислий виклад позиції позивача та представника відповідача.
Представник відповідача, повідомлений про дату, час та місце судового засідання, у судове засідання не з`явився, з матеріалами справи був ознайомлений, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався (а.с. 33).
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
21.01.2021 позивачем подано дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-15).
Ухвалою судді від 26.01.2021 позовну заяву було залишено без руху, як таку що не відповідала вимогам передбаченим ст.ст. 175, 177 ЦПК України (а.с. 17).
01.02.2021 позивачем подано уточнену позовну заяву з додатками (а.с. 19-29).
15.02.2021 відкрито провадження у справі, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.03.2021 (а.с. 30).
11.03.2021 представник відповідача був ознайомлений з матеріалами справи (а.с. 33).
11.03.2021 представник відповідача подав до суду клопотання про відкладення судового засідання (а.с. 35-36).
12.03.2021 клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання було задоволено та відкладено розгляд справи на 31.03.2021 (а.с. 37).
31.03.2021 у зв`язку з неявкою сторін судове засідання було відкладено на 06.04.2021 (а.с. 41).
В судові засідання призначені 12.03.2021, 31.03.2021 та 06.04.2021 представник відповідача, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Під час розгляду справи судом заслухано вступне слово позивача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
06.04.2021 оголошено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин.
Згідно копії арк. 1, 10, 11 трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач 23.10.2018 прийнятий на посаду технік-технолог ТОВ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки», 21.09.2020 його було звільнено за власним бажанням за ст. 38 КзПП України (а.с. 4-5).
Наказом № 7 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 21.09.2020, позивача звільнено з посади техніка-технолога ТОВ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки» за особистим бажанням ст. 38 КзПП України 21.09.2020 (а.с. 6).
Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки» у стані припинення не перебуває (а.с. 14).
24.11.2020 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська було подану заяву про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені (а.с. 26-27).
23.12.2020 судовий наказ, виданий 27.11.2020 було скасовано, що підтверджується копією ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2020 року (а.с. 29).
Таким чином, станом на дату розгляду даної цивільної справи докази виконання відповідачем вимоги позивача відсутні.
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.
Частинами 4, 5 ст. 97 КЗпП України, ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.
Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Виплата працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.
Так, судом встановлено, що відповідно до наказу № 7 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) позивач був звільнений з посади техніка-технолога ТОВ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки» за особистим бажанням 21 вересня 2020 року. Оформивши звільнення позивача та здійснивши розрахунок лише 27.10.2020, відповідач свій обов`язок із проведення з працівником розрахунку у строки встановлені ст. 116 КЗпП не виконав, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.
Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. «л» п.1 розділу І Порядку).
Згідно абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Розділом ІV вказаного Порядку врегульовано порядок розрахунку виплат у всіх випадках збереження заробітної плати.
Так, згідно п. 5 цього розділу Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 розділу ІV Порядку).
Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
При визначенні середньоденної зарплати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, яка обчислюється шляхом множення середньоденної зарплати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.
Кількість робочих днів в липні 2020 року складає 23 дні, а в серпні 20. Середньомісячне число робочих днів становить 21,5 ((23+20)/2).
Позивач звільнений 21.09.2020.
Фактично позивачу була виплачена сума відповідачем 24.10.2020.
-з 22.10.2020 по 30.09.2020 -7 робочих днів х 725,70 грн. = 5079,9 грн.;
Оскільки представник відповідача вказані обставини не спростував, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, хоча був ознайомлений з матеріалами справи в повному обсязі та належним чином повідомлявся про дату, місце та час судових засідань, однак жодного разу не з`явився, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн слід зазначити наступне.
Відповідно до положень Конституції України, і чинного законодавства, фізичні мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.
Як роз`яснено у постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Так, позивач в обґрунтування завданої моральної шкоди зазначив, що він є єдиним годувальником в родині, має на утриманні двох малолітніх дітей. Не проведення своєчасного розрахунку завдало йому значних моральних страждань, вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Завдану моральну шкоду обумовив моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату та вважає це приниженням честі, гідності, ігнорування прав.
Проте, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
В той же час, позивачем не надано жодного обґрунтування стосовно походження саме такої суми для відшкодування та жодної конкретизації обставин, за наслідком виникнення яких утворилась зазначена сума, яку позивач просить стягнути на свою користь.
Також, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вказаних у позовній заяві обставин щодо завдання моральної шкоди (наявність двох малолітніх дітей та відсутність в сім`ї іншого годувальника, крім позивача).
Відтак суд приходить до обґрунтованого висновку, щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.
Так, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, вислухавши позивача, з`ясувавши обставини, на які посився позивач, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.
Враховуючи те, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» не поширюється на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тому відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., згідно до ставки судового збору передбаченої Законом України «Про судовий збір» в редакції на час звернення позивача до суду (21.01.2021).
На підставі викладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 15, 21, 27 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 38, 47, 94, 97, 116, 117 КЗпП України, Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, ст.ст. 4, 5, 13, 81 ЦПК України,
В задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.
Стягнути з ТОВ «Дніпропетровський завод перетворювальної техніки на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 09.04.2021.
Головуючий суддя: К.С. Маштак