Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 756/7768/19
Номер провадження 22-ц/824/11329/2021
Головуючий у суді першої інстанції О.В. Диба
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
11 серпня 2021 року місто Київ

Номер справи 756/7768/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року, ухвалене у складі судді Диби О.В., в приміщенні Оболонського районного суду міста Києва, повне рішення складено 01.06.2021, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у червні 2019 році звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що йому, як співвласнику вказаної квартири відповідачем чиняться перешкоди у її користуванні. А саме, вказував, що дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності, оскільки була придбана в період шлюбу. 16.03.2019, перебуваючи у відрядженні за кордоном, він дізнався, що відповідач змінила замки у належній їм квартирі та уклала договір зі службою охорони щодо встановлення у квартирі сигналізації, внаслідок чого повернувшись з відрядження він не зміг потрапити до місця свого постійного проживання. На його прохання надати ключі та повідомити код сигналізації відповідач відмовила, а звернення до правоохоронних органів із заявами про вчинення кримінального правопорушення щодо вказаних обставин результатів не дало.

У зв`язку із вказаним позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме вселити його до квартири, надати ключі та повідомити код від сигналізації, а також визначити позивача особою, яка має безперешкодний доступ до квартири.

Крім того, у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування вимог даного позову посилався на те, що внаслідок протиправних дій відповідача, які полягали у вчиненні йому перешкод у користування спільною кватирою він зазнав матеріальних та моральних збитків. Вказував, що станом на 16.03.2019 у спільній квартирі зберігались грошові кошти, службові документи та його паспорт громадянина України, які відповідач утримувала у себе незаконно. У зв`язку із такими діями останньої він був змушений з березня 2019 року проживати в готелях та нести додаткові витрати на їх оплату у загальній сумі 377718 грн. Вказані витрати складаються з понесеної ним вартості проживання у готелях у м.Києві в розмірі 221418,40 грн, а також м.Дніпро в сумі 156300 грн.

Зі слів позивача вказаними діями відповідача йому також було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що внаслідок проживання в готелях, як тимчасовому помешканні, постійно має відчуття психологічного дискомфорту, змушений харчуватися у закладах громадського харчування та звертатися до послуг побутового обслуговування, втрачає почуття власної гідності, імідж сильної особистості та успішного бізнесмена. Обставини, що склалися, призводять до зниження його ділової репутації та негативних змін в оцінці оточуючими особистих якостей позивача, порушують звичний ритм та уклад звичайного життя, спричиняють значний психологічний дискомфорт, душевний біль, викликають негативні емоції, позбавляють спокою, принижують честь і гідність. Позивач оцінював завдану йому моральну шкоду в розмірі 500000 грн. З урахуванням вищевикладеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки в розмірі 377718 грн та моральну шкоду в розмірі 500000 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №756/7768/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та цивільну справу №756/13503/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою залишено без задоволення, а позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Дане рішення суду мотивоване тим, що підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо усунення йому перешкод у користуванні спірною квартирою відсутні, оскільки вони були вирішені учасниками справи у позасудовому порядку до ухвалення рішення по суті спору. Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині відшкодування матеріальних збитків, суд виходив із того, що останнім в ході розгляду справи судом не було надано доказів в обґрунтування необхідності його проживання саме у зазначених готелях, як і на підтвердження неможливості винаймання квартири в оренду в м.Києві чи у м.Дніпро для свого проживання. При цьому, суд у своєму рішенні вказав, що на спростування посилань позивача щодо неможливості винаймання квартири в оренду через відсутність документу, який підтверджує встановлення особи позивача останній не обґрунтував неможливість укладення договору оренди житла за паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Надані позивачем докази на підтвердження його проживання у період часу з кінця березня по серпень 2019 року у м.Дніпро загалом не мали жодного відношення до дій відповідача по обмеженню у доступі до квартири у м.Києві, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 їздив до м. Дніпро для ведення свого бізнесу.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди та стягуючи з ОСОБА_2 на користь останнього 10000 грн у відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги у цій частині - 500000 грн не були підтверджені доказами спричинення йому моральних страждань у такому розмірі, а також не вказано з яких саме міркувань позивач виходив, визначаючи суму моральної шкоди - 500000 грн.

Однак, враховуючи, що відповідач дійсно чинила позивачу перешкоди у користуванні квартирою за його основним місцем мешкання, у зв`язку з чим він був змушений шукати засоби для підтримання свого іміджу та ділової репутації, а також зважаючи на те, що вказані обставини призвели до пригніченого стану позивача, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи, суд першої інстанції вбачав наявними підстави для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнув з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням суду у частині відмови у задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальних збитків, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити у справі нове судове рішення, яким вказані вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів поданої скарги ОСОБА_1 вказував на те, що судом першої інстанції було встановлено причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та несприятливими наслідками, які настали для нього, у зв`язку із чим вбачав наявними підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Проте, в порушення норм матеріального права, місцевим судом не були застосовані положення статті 22 ЦК України, незважаючи на те, що відповідач дійсно чинила перешкоди у користуванні квартирою і цей факт був встановлений судом та не заперечувався відповідачем. Тобто, вина відповідача в її неправомірних діях при розгляді справи була встановлена. Відтак, ухвалене у даній справі судове рішення має протиріччя щодо встановлених у ній обставин та висновків суду в частині відмови позивачу в задоволенні вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яку він поніс внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 .

Крім того, зазначив, що судом не було взято до уваги той факт, що ОСОБА_1 намагався врегулювати спір в досудовому порядку, він неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями мирного врегулювання спору та з вимогами щодо відновлення його порушеного права, проте, відповідач не мала наміру їх відновлювати, окрім, як на підставах, вигідних виключно для неї. На переконання заявника, судом було безпідставно відмовлено позивачу у відшкодуванні матеріальних збитків з тих підстав, що позивачем не було надано доказів необхідності проживання у готелях, попри встановлений судом факт вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою.

Водночас, у поданій апеляційній скарзі заявник послався на те, що дійшовши висновку про ненадання позивачем доказів необхідності проживання в готелях, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права самостійно вирішувати де йому проживати, що на його думку є грубим порушення його прав, а також не звернув увагу і не надав оцінки тому, що позивач винаймав номер у готелі не на постійній основі, а тільки тоді, коли він перебував у м. Києві, що підтверджувалося фіскальними чеками щодо вартості проживання. Щодо неможливості оформлення договору найму житла заявник у апеляційній скарзі вказував, що у суді першої інстанції ним надавалися пояснення та надавалися в їх підтвердження відповідні докази, згідно яких останнім вживалися дії, направлені на укладання договорів оренди житла, однак, йому було відмовлено у зв`язку із відсутністю паспорта громадянина України, який на той час знаходився у відповідача. При цьому, про можливість укладення договору оренди за паспортом громадянина України для виїзду за кордон відповідними агентствами йому не пропонувалось, а укласти договір оренди житла в примусовому порядку законодавством не передбачено.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача матеріальних збитків, понесених ОСОБА_1 на оплату проживання у готелях в м.Дніпро, останній посилався на те, що його діяльність пов`язана з великою кількістю відряджень. Номера у місті Києві він винаймав тоді, коли перебував у м.Київ, а тому маючи певну кількість особистих речей та документів, які він не мав змоги постійно брати з собою у відрядження, перед позивачем постало питання щодо місця їх збереження. А тому, враховуючи суттєву відмінність цінової політики готелів у м.Києві та м.Дніпро позивач винаймав на постійній основі номер у готелі в м.Дніпро, у зв`язку із чим і поніс витрати у розмірі 156300 грн, що підтверджувалося наданими суду доказами.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала подану апеляційну скаргу та просила суд про її задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у ній.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила суд відмовити у її задоволенні, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін, як законне та обґрунтоване, з урахуванням їхніх заперечень, що викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Так, у відповідності до положень ч.ч. 2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.1, ч.2 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Убачається, що рішення суду першої інстанції позивачем оскаржується в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судові засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині вимог про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 377718 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем в обґрунтування заявлених вимог у цій частині не було надано будь-яких доказів в підтвердження необхідності проживання саме у обраних ним готелях, як і на підтвердження неможливості винаймання квартири в оренду у м.Києві чи у м.Дніпро для свого проживання. При цьому, зазначив, що надані останнім докази в підтвердження факту його проживання у період часу з кінця березня по серпень 2019 року у м.Дніпро не мають жодного відношення щодо дій відповідача стосовно обмеження доступу до квартири у м.Києві, оскільки судом в ході розгляду справи було з`ясовано, що позивач часто їздить у м.Дніпро для ведення свого бізнесу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, виходячи з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони у період з 02.02.2002 по 26.02.2019 перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.16, 134, 135-136, т.1).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій договорів купівлі-продажу частин квартири від 15.09.2010, від 29.07.2010 та від 25.11.2010, укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , на ім`я відповідача було придбано квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17-23, т.1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 20.05.2019, право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за відповідачем (а.с.24-29, т.1).

Таким чином, вказана квартира була придбана ОСОБА_2 частками у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Судом першої інстанції в ході розгляду даної справи було встановлено, що відповідно до наданих сторонами пояснень, копій процесуальних заяв, а також витягів з офіційного веб-сайту Єдиного державного реєстру судових рішень та даних веб-порталу Судової влади України, в провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває справа №756/4019/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, у справі призначено судову будівельно-технічну, оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизи.

Відповідно до наданої відповідачем копії зустрічної позовної заяви у справі №756/4019/19, до переліку спірного між сторонами, як колишнього подружжя, майна увійшла квартира АДРЕСА_1 (а.с.151-167, т.2).

На момент ухвалення оскаржуваного рішення у даній справі по вищевказаній цивільній справі, щодо поділу майна, судового рішення ухвалено не було.

Звертаючись у даній справі з позовом до відповідача, ОСОБА_1 посилався на те, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, сторони у ній проживали, з серпня 2018 року відповідач разом із спільною молодшою донькою виїхала проживати за іншою адресою, а після їхнього переїзду у вказаній квартирі залишився проживати сам позивач. 16.03.2019, перебуваючи у відрядженні за кордоном, він дізнався, що відповідач прибула до спільної квартири з чотирма невстановленими особами, здійснила заміну замків у вхідних дверях та встановила сигналізацію.

З матеріалів справи убачається, що позивач звертався до органів поліції з приводу незаконного проникнення відповідача до квартири та викрадення при цьому невстановленими особами належних йому грошових коштів.

Так, згідно його заяви до органів поліції (а.с.30-31, т.1) позивач вказував, що 10.03.2019 він виїхав у відрядження до іншої країни, а 16.03.2019 він дізнався, що відповідач разом з невстановленими особами проникли до квартири його мешкання та змінили замки, при цьому в нього були підстави вважати, що з його сейфа, який знаходився у квартирі, зникло 660000 доларів США та 20000 євро.

Згідно відповіді Управління поліції охорони у м.Києві Національної поліції України від 17.07.2019, з відповідачем укладено договір №348/17/1/КВ/ОС-2019 від 18.03.2019 про централізовану охорону майна фізичних осіб засобами сигналізації з реагуванням наряду поліції охорони щодо квартири АДРЕСА_1 (а.с.74, т.1).

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії паспорта відповідача, нею було змінено прізвище на « ОСОБА_2 » (а.с.199, т.2).

Як було встановлено судом першої інстанції, згідно наданих суду покань свідків, а також викладених у відзиві на позовну заяву пояснень відповідача, ОСОБА_1 з жовтня 2019 року отримав доступ до спірної квартири та проживає у ній. Проти вказаних обставин останній у суді першої інстанції не заперечував, а крім того, сам вказував у поданій апеляційній скарзі про те, що він до квартири потрапив у жовтні 2019 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача на свою користь збитків у розмірі 377718 грн, ОСОБА_1 у своєму позові посилався на те, що внаслідок порушення відповідачем гарантованих йому законом прав на користування спільним майном, йому було завдано матеріальних збитків, які полягали в оплаті ним з березня 2019 року вартості проживання в готелях у м.Києві на загальну суму в розмірі 221418,40 грн.

В підтвердження факту понесення таких витрат ОСОБА_1 до позовної заяви було надано копії наступних рахунків: 23.04.2019 - готель Редіссон, 5533 грн; 13.05.2019-17.05.2019 - готель Алофт, 16951,22 грн; 17.05.2019-20.05.2019 - готель Алофт, 7681,59 грн; 18.05.2019-19.05.2019 - готель Редіссон, 6719,36 грн; 26.05.2019-29.05.2019 - готель Алофт, 27985,92 грн; 03.06.2019-05.06.2019 - готель Алофт, 19045,44 грн; 05.06.2019-06.06.2019 - готель Алофт, 10378,09 грн; 06.06.2019-07.06.2019 - готель Алофт, 9640,24 грн; 14.06.2019-15.06.2019 - готель Алофт, 3829,18 грн; 18.06.2019-19.06.2019 - готель Алофт, 4000,32 грн; 01.07.2019-03.07.2019 - готель Алофт, 18930,10 грн; 06.07.2019-10.07.2019 - готель Алофт, 36024,80 грн; 19.07.2019-20.07.2019 - готель Алофт, 3293,23 грн; 01.08.2019-04.08.2019 - готель Алофт, 9006,33 грн; 13.08.2019-14.08.2019 - готель Алофт, 5986,79 грн; 18.08.2019-20.08.2019 - готель Алофт, 6437,27 грн; 20.08.2019-21.08.2019 - готель Алофт, 3253,68 грн; 26.08.2019-28.08.2019 - готель Алофт, 5258 грн; 31.08.2019-02.09.2019 - готель Алофт, 4961,65 грн; 11.09.2019-12.09.2019 - готель Алофт, 2768,98 грн; 15.09.2019-18.09.2019 - готель Алофт, 8820,08 грн; 20.09.2019-22.09.2019 - готель Алофт, 5590,52 грн; 22.09.2019-23.09.2019 - готель Алофт, 2723,34 грн (а.с.198-250, т.1; а.с.1-11, т.2).

На підтвердження факту понесення витрат проживання в готелі у м.Дніпро позивачем було надано копії рахунку на оплату №917 від 22.08.2019 та квитанції від 22.08.2019, згідно яких ОСОБА_1 за мешкання з 25.03.2019 по 01.09.2019 було сплачено ФОП ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 156300 грн (а.с.12, т.2).

Посилаючись на неможливість винаймання житла, у зв`язку із протиправним утриманням паспорта громадянина України відповідачем, ОСОБА_1 було надано суду копію агентського договору на пошук приміщення від 02.04.2019, укладеного із ФОП ОСОБА_12 , копію заяви від 15.04.2019 ФОП ОСОБА_12 про неможливість надання послуг з пошуку в оренду об`єкту нерухомості з причин непред`явлення паспорту та довідки про присвоєння індивідуального ідентифікаційного номеру (а.с.13, 14, т.1).

Крім того, згідно наявної у матеріалах справи копії відповіді ТОВ «Базис РК» від 02.04.2019 останнє повідомило про неможливість надання послуг ОСОБА_1 з оренди нерухомості за відсутності документу, що підтверджує особу (а.с.15, т.1).

Так, у частинах першій та другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

За відсутності хоча б одного із цих складових правопорушення цивільно-правова відповідальність не настає.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з загальними положеннями цивільного законодавства законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди та її розмір, а на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди. Дана позиція узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року справа №761/6144/15-ц.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини і якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Так, згідно вимог ЦПК України, учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки.

За змістом положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

Переглянувши в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, колегія суддів повністю погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у цій частині вимог, оскільки позивачем не було надано будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування необхідності проживання саме у вказаних ним готелях, як і на підтвердження неможливості винаймання квартири в оренду в м.Києві для свого проживання.

Так, як вірно було встановлено судом в ході розгляду справи та що не заперечувалося жодним із сторін, з березня 2019 року спірна квартира є об`єктом поділу майна колишнього подружжя - сторін по справі, та з того ж часу відповідач увійшла до неї, вимушено змінивши замки, та встановивши у ній систему охорони. А з жовтня 2019 року позивач отримав доступ до вказаної квартири та проживає у ній, у зв`язку із чим за наведеною обставиною судом першої інстанції у даній справі було відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

Висновки суду, із якими також погоджується суд апеляційної інстанції, щодо відсутності підстав для відшкодування ОСОБА_1 матеріальних збитків у вигляді понесеної вартості оплати проживання у готелях в м.Києві та м.Дніпрі зумовлені саме недоведеністю останнім причинного зв`язку між поведінкою відповідача та витратами які поніс позивач, а також виною відповідача у понесенні позивачем витрат на проживання в обраних ним готелях.

А саме, позивачем попри заявлені позовні вимоги про відшкодування понесених матеріальних збитків не було доведено належними доказами як необхідності свого проживання у вищевказаних готелях, так і неможливості винаймання постійного житла (зокрема за середнім рівнем його вартості).

Тобто, виходячи зі змісту ст.1166 ЦК України, позивачем не було зазначено в позові усіх елементів складу цивільного правопорушення для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи заявника відносно позбавлення його судом першої інстанції права самостійно вирішувати де йому проживати, оскільки судом першої інстанції питання про визначення місця проживання останнього не вирішувалось, позивач у заявлений ним період самостійно та на власний розсуд обрав місце свого проживання із запропонованою його вартістю.

Як вірно зазначив суд у своєму рішенні, позивачем в ході розгляду справи у суді першої інстанції не було доведено факту неможливості укладення ним строкового договору найму житла з підстав відсутності у нього паспорту громадянина України, так як у його розпорядженні залишався паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до п.п. б п.1 ч.1 ст. 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» документом, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Пунктом 19 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII, громадянин повинен надійно зберігати паспорт. Про втрату паспорта громадянин зобов`язаний терміново повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, який видає тимчасове посвідчення, що підтверджує його особу. Форма тимчасового посвідчення та порядок його видачі встановлюються Міністерством внутрішніх справ України.

З наявних у матеріалах справи заяв по суті справи убачається, що позивач, вказуючи на те, що залишений ним паспорт протиправно утримувався відповідачем у спірній квартирі, не надав суду жодних доказів на підтвердження факту вжиття ним дій, направлених на відновлення фактично втраченого документу, зокрема, задля необхідності укладення відповідного договору найму житлового приміщення. При цьому, з таких пояснень та наданих доказів випливає, що останній фактично тривалий час використовував паспорт громадянина України для виїзду за кордон та винаймав за ним номери у готелях.

Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги посилання заявника на безпідставність висновків суду відносно того, що винаймання готельного номеру у м.Дніпро не має відношення до дій відповідача стосовно обмеження доступу до квартири у м.Києві, оскільки такі висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються із встановленими у справі обставинами.

Так, допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали суду, що ОСОБА_1 тривалий час їздить по роботі у м.Дніпро, де має свій бізнес та проживає у готелях. Проти вказаних обставин не заперечував і сам позивач.

Тобто, відмовляючи позивачу у частині задоволення позовних вимог про відшкодування понесених ним витрат за проживання у готелі в м.Дніпро, суд першої інстанції правильно встановив відсутність взаємозв`язку таких витрат із діями відповідача, що у контексті положень ст.1166 ЦК України не може покласти на неї цивільно-правову відповідальність у цій частині вимог.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно протиріччя висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача матеріальних збитків та висновків щодо часткового задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів звертає увагу, що вказані позовні вимоги витікають із дещо різних видів деліктної відповідальності та мають окремі самостійні елементи складу цивільного правопорушення.

Будь-яких інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції в та впливали на законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційна скарга не містить.

Отже, переглянувши в апеляційному порядку ухвалене у даній справі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в оскаржуваній частині, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалюючи рішення у даній справі в цій частині вимог, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що пред`явлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позовні вимоги про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 377718 грн не підлягають задоволенню.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині вимог не спростовують.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків без змін.

При цьому, враховуючи той факт, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в оскаржуваній частині залишається апеляційним судом без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги покладається на особу, яка подала таку апеляційну скаргу та стягненню з відповідача не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 18.08.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна