Справа № 758/2780/17 Головуючий 1 інстанція- Захарчук С.С.
Провадження № 22-ц/824/5343/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 квітня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолйович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 02 квітня 2007 року між ним та АКБ «ТАС-Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 0050/0407/88-144, згідно якого банк зобов`язався надати йому кредит у розмірі 95000 доларів США строком до 02 квітня 2017 року зі сплатою 14 % річних, а він у свою чергу зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що 04 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з нього на користь нового кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 3824342,29 грн. На підставі цього виконавчого напису 06 лютого 2017 року головний державний виконавець Подільського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53333865.

Посилався, що вказаний виконавчий напис не відповідає вимогам закону, бо надані кредитором документи не могли підтверджувати безспірність боргу, оскільки спір щодо стягнення цієї заборгованості на момент вчинення напису перебував на розгляді в суді. Окрім того, з моменту виникнення права вимоги пройшло більше шести років, а тому вчинення напису суперечить ст.88 Закону України «Про нотаріат», згідно якої напис може бути вчинено в межах трьох років з дня виникнення права вимоги. До того ж право кредитора нараховувати проценти припинилося ще 19 грудня 2010 року з огляду на направлення вимоги про дострокове повернення кредиту і спливом строку кредитування. У зв`язку з наведеним просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. та зареєстрований 04 жовтня 2016 року у реєстрі за № 17956.

- 2 -

Заочним рішенням Подільського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2020 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 04 жовтня 2016 року, зареєстрований у реєстрі під № 17956, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. Стягнуто з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 640 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гудзери Т.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення суду, доповнивши її підставами для задоволення позову та розподілу судових витрат, викладеними у апеляційній скарзі, а також змінити резолютивну частину рішення, зазначивши про стягнення з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у сумі 150000 грн.

Скарга мотивована тим, що викладений у описовій частині рішення короткий зміст позовних вимог не повністю відповідає змісту позовної заяви і є наслідком неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки судом проігноровані окремі підстави вимог, зокрема про те, що спір з приводу боргу перебував на розгляді в суді, про те, що напис вчинено поза межами трьох років та щодо відсутності у кредитора права нарахування процентів. При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу судом не враховано як фактично сплачені позивачем суми 30000 грн. та 4500 грн., так і те, що згідно договору про надання правової допомоги від 06 серпня 2018 року загальна вартість послуг (винагорода) АО «Шенлі» становить 15000 грн., а з урахуванням практики ЄСПЛ та Верховного Суду розподілу між сторонами підлягають і витрати на правову допомогу, які ще не оплачені. Посилання суду на відсутність детального опису робіт (надання послуг) невірні, оскільки розмір гонорару є фіксованим і не залежить від обсягу послуг, а також з огляду на ціну позову є співмірним.

Відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» правом на подання відзиву не скористався.

В суді апеляційної інстанції представник позивача адвокат Гудзера Т.С. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та змінити заочне рішення Подільського районного суду м.Києва.

Решта учасників - відповідач ТОВ «Кредитні ініціативи» і приватний нотаріус Чуловський В.А. належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується підтвердженням про направлення на їх електронну адресу судових повісток згідно ч.6 ст.128 ЦПК України, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки доведеністю вимог позивача про те, що на час вчинення оспорюваного ним виконавчого напису заборгованість за кредитним договором не була безспірною.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Вчинюючи виконавчі написи, нотаріус відповідно до закону встановлює та офіційно визнає факт наявності певної безспірної заборгованості та викладає такий свій висновок у

- 3 -

відповідному нотаріальному акті - документі (виконавчому написі), що одночасно є підставою для примусового виконання (п.3 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження»).

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Згідно ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Аналогічні положення містить Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2912 року, яка регулює вчинення нотаріусами виконавчих написів. Згідно п.п.3.1., 3.2., 3.5 цієї Глави, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості боржника перед стягувачем та передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою КМ України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку.

Згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМ України № 1172 від 29 червня 1999 pоку, п.2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають із кредитних відносин» для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитним правовідносин, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Отже, за змістом наведених норм вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не вирішує спорів про право, а відтак вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц).

Відповідно до ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні можуть бути оскаржені до суду особою, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Визнання судом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню можливе не лише з підстав недотримання нотаріусом порядку та процедури вчинення виконавчого напису, а також у зв`язку із наявністю спору між кредитором та стягувачем щодо розміру

- 4 -

заборгованості. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у постанові від 05 липня 2017 року при розгляді справи № 6-887цс17, предметом якої був спір про оспорення виконавчого напису, де суд вказав, що боржник в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на підставі заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» було вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0050/0407/88-144 від 02 квітня 2007 року за період із 01травня 2016 року по 16 серпня 2016 року у розмірі 3824342,29 грн., яка включає: заборгованіть за кредитом у розмірі 1968223,37 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом у розмірі 1856118,92 грн.

На підставі вказаного виконавчого напису 06 лютого 2017 року головний державний виконавець Подільського РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 53333865.

Також судом встановлено, що кредитором ТОВ «Кредитні ініціативи» не надано документів, які можуть слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог товариствадо позивача, а приватний нотаріус у свою чергу при вчиненні виконавчого напису в порушення вимог Закону України «Про нотаріат» не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню з позивача на користь кредитора та безспірності характеру правовідносин між сторонами.

За таких обставин з огляду на вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності доказів про безспірність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 0050/0407/88-144 від 02 квітня 2007 року, суд першої інстанції вірно задоволив вимоги та визнав виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги про те, що викладений у описовій частині рішення короткий зміст позовних вимог не повністю відповідає змісту позовної заяви і є наслідком неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, оскільки судом проігноровані окремі підстави вимог, зокрема про те, що спір з приводу боргу перебував на розгляді в суді, а напис вчинено поза межами трьох років та за відсутності у кредитора права нарахування процентів, що на думку скаржника є підставою для зміни рішення і доповнення її підставами для задоволення позову, колегія суддів відхиляє як такі, що не грунтуються на процесуальному законі.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам необхідно виходити з того, що неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення

- 5 -

для справи, слід вважати неправильне визначення предмета доказування чи не з`ясування обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, або інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), неправильну кваліфікацію правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин тощо (абзац 4). Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням (абзац 11).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлені вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з підстав відсутності доказів про безспірність боргу, вказаного у оспорюваному написі.

Ухвалюючи рішення, суд погодився з наведеним позивачем доводами та вказав у рішенні про доведеність вимог позивача про те, що на час вчинення оспорюваного ним виконавчого напису заборгованість за кредитним договором не була безспірною.

Отже, суд вірно визначився із предметом спору та підставами позовних вимог і його висновки з цього приводу є чіткими, зрозумілими та обгрунтованими. А зазначення в резолютивній частині рішення про задоволенння позову в повному обсязі свідчить про те, що суд визнав законними та обгрунтованими позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зміни рішення в цій частині фактично стосуються не зміни, а деталізації мотивувальної частини рішення, що не відповідає приписам ч.4 ст.376 ЦПК України. В даному випадку скаржник помилково ототожнює викладення судом в описовій частині рішення короткого змісту позовних вимог із мотивами прийнятого рішення.

Щодо зміни мотивувальної та резолютивної частини рішення із зазначенням про стягнення з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у сумі 150000 грн., то колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволенння апеляційної скарги в цій частині з наступних міркувань.

По-перше, суд відмовив у стягнення витрат, а тому може йтися про скасування рішення і ухвалення нового в цій частині.

По-друге, відповідно до положень частин 1-6 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи та може бути зменшений судом за клопотанням іншої сторони. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат.

Судові витрати пов`язані з розглядом справи, в тому числі витрати на правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача (ч.2 ст.141 ЦПК України).

- 6 -

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони.

Відмовляючи у стягненні судових витрат на правничу допомогу, суд послався на ненадання позивачем у порушення вимог ч.3 ст.137 ЦПК України детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги, не зазначення часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), з чим колегія суддів погоджується і вважає такі висновки вірними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу судом не враховано фактично сплачені позивачем суми 30000 грн. та 4500 грн. не спростовують висновків суду про необхідність надання позивачем детального опису робіт (надання послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат.

Зокрема із договору про надання правової допомоги вбачається, що сума 30000 грн. є попередньою оплатою, що потребує її деталізації, а сума 4500 грн., внесена за участь у засіданнях, проте у справі не відбулося жодного засідання по розгляду справи по суті, а 17 березня 2020 року представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, що у свою чергу додатково підтверджує необхідність надання опису робіт, який відсутній.

Доводи апеляційної скарги щодо хибності посилань суду на відсутність детального опису робіт (надання послуг), оскільки розмір гонорару є фіксованим і не залежить від обсягу послуг, а також з огляду на ціну позову є співмірним, безпідставні і спростовуються договором, який передбачає оплату за участь в судових засіданнях, а відтак потребує розрахунку.

Доводи скарги про те, що згідно договору про надання правової допомоги від 06 серпня 2018 року загальна вартість послуг (винагорода) АО «Шенлі» становить 15000 грн., а з урахуванням практики ЄСПЛ та Верховного Суду розподілу між сторонами підлягають і витрати на правову допомогу, які ще не оплачені колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Позивачем не подано до суду докази здійснення ним витрат для надання правничої допомоги у розмірі 150000 грн., на необхідність подання яких прямо та чітко вказує ч.3 ст.137 ЦПК України. Зокрема, суду не надано документи, що свідчать про оплату гонорару у розмірі 150000 грн., оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку чи інший банківський документ, касові чеки, квитанції або інші платіжні документи).

Відсутність доказів про здійснення позивачем витрат для надання правничої допомоги унеможливлює її відшкодування (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Такий же підхід застосовано Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року, в якій зазначено, що для цілей розподілу судових витрат за ст.137 ЦПК України: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та

- 7 -

їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (п.32-33).

Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду від09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц, де, залишаючи без змін додаткову постанову апеляційного суду про відмову у стягненні витрат на правничу допомогу у зв`язку із відсутністю доказів їх оплати, Верховний Суд зазначив, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані в тому числі документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у їх відшкодуванні.

Аналогічна правова позиція щодо необхідності надання суду документів, що свідчать про оплату гонорару, оформлених в установленому законом порядку, сформульована в цілому ряді постанов Верховного Суду: від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц; від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18; від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 та інших.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

Даючи оцінку доводам відповідачки, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обгрунтування рішення, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обгрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

- 8 -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: