Справа № 234/9451/21
Провадження № 2/234/3487/21
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

23 липня 2021 року м. Краматорськ

Суддя Краматорського міського суду Донецької області Заборський В.О., перевіривши відповідність вимогам Цивільного процесуального кодексу України позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері, -

В С Т А Н О В И В:

20.07.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу, без згоди матері на багаторазові тимчасові в`їзди/виїзди з/на тимчасово окупованої території, їх переміщення вздовж лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей (територія проведення операції Об`єднаних сил, на тимчасово окуповану територію України), на отримання паспорту громадянина України, закордонного паспорту, на отримання візи, на багаторазовий виїзд за кордон України до всіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, РФ, Білорусії, Грузії, Ізраїлю, неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або уповноваженій ним особою, протягом строку з 12.07.2021 року до повноліття дитини.

Свій позов ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з відповідачкою перебуває у шлюбі, від якого мають малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час він з відповідачкою разом не проживає, сімейні стосунки не підтримує. Донька проживає разом із ним, він самостійно несе всі витрати по її утриманню. З метою забезпечення повноцінного відпочинку в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя дитини, підвищення рівня її світогляду, покращення стану здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку він звернувся до відповідачки з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак остання відмовила йому та почала чинити перешкоди, на зв`язок не виходить, дозволу на виїзд дитини не надає.

Перевіривши матеріали позовної заяви суддя встановив, що провадження по даній справі не може бути відкрито з огляду на наступне.

Так, у відповідності до п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просить надати дозвіл на багаторазовий виїзд за кордон України до всіх країн світу, у тому числі країн Шенгенської угоди та Європейського союзу, США, Австралії, Арабської республіки Єгипет, Туреччини, РФ, Білорусії, Грузії та Ізраїлю без визначення періоду перебування дитини за кордоном.

Однак, діючим законодавством передбачено, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу одного із батьків є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном, з конкретно визначеною країною та містом, що позивачем не зроблено.

Зазначене узгоджується з Постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 712/10623/17, відповідно до якої дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення.

Крім того, звернення з даним позовом до суду можливе у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, однак в позовній заяві позивач не посилається на докази, які б свідчили про те, що вона зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а відповідач відмовив у наданні такої згоди, чим порушив її право, яке вона просить поновити.

Також, за вимогами СК України та Закону України «Про охорону дитинства» питання про тимчасові виїзди та в`їзди неповнолітньої дитини без дозволу батька повинно бути розглянуто по-перше органом опіки та піклування, а у разі його не вирішення або невиконання цього рішення одним з батьків дитини, у судовому порядку.

Всупереч цьому, до матеріалів позовної заяви також не додано висновок органу опіки та піклування з приводу можливості та доцільності виїзду/в`їзду неповнолітньої дитини без дозволу батька, на підтвердження того, що такий виїзд відповідає її інтересам.

Оскільки спір між батьками про тимчасові виїзди та в`їзди неповнолітньої дитини без дозволу батька належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов`язковою. На підставі ч. 5 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування має надати письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини, з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого з батьків.

Позивачем у позовній заяві не вказано третіх осіб: органу опіки і піклування з зазначенням повної адреси, не долучені копії позовних заяв для вручення третім особам з додатками, не долучено до справи висновок органу опіки і піклування для виїзду/в`їзду дитини за межі території України, що є порушенням зазначених норм та ст.175 ЦПК України.

В зв`язку з вищевикладеним суд позбавлений можливості вирішити питання про відкриття провадження по справі.

Суд звертає увагу позивача на правову позицію Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.07.2018 року по справі №712/10623/17, згідно якої тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду має відповідати найкращим інтересам дитини. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Враховуючи принцип диспозитивності, суд обмежений у можливості виявляти свою ініціативу. Суд зобов`язаний вирішувати спори лише в межах заявлених фізичними чи юридичними особами вимог і на підставі поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Таким чином, суд позбавлений можливості визначити норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішити справу.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 до позовної заяви не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

В поданому разом із позовною заявою клопотанні, за підписом адвоката Білозьорова О.Б., останній просить звільнити позивача від сплати судового збору або відстрочити його сплату до винесення судом рішення, з огляду на форс-мажорні обставини в країні, повним закриттям кордонів, відсутністю сполучення між окупованою територією, де знаходиться позивач, та Україною, наявністю малолітньої дитини.

Відповідно до ст.136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом але не більше як до ухвалення судового рішення у справі (ч.1). З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати (ч.3).

Відповідно до ст.8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (ч.1).

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (ч.2).

Пунктом 29 постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 р. роз`яснено, що відповідно до статті 8 Закону № 3674-У1 та статті 82 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунках коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових рахунків та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно зі статтею 10 ЦПК України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Позивач має не тільки навести обставини, які свідчать про його незадовільне (скрутне) матеріальне становище, а й подати до суду відповідні докази.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (п. 111 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»)).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (п. 44 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; пункти 6364 рішення ЄСПЛ від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Зазначені в клопотанні адвоката Білозьорова О.Б. обставини не є підставами для звільнення позивача від сплати судового збору або його відстрочення, які визначеними законом.

Згідно ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», з 01.01.2021 року розмір ставки судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908,00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (11350,00 грн.).

Частиною 1 ст. 185 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин, позовну заяву слід залишити без руху, про що повідомити позивача і надати йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали, а саме зазначити обставини, на які звернув увагу суд та доплати судовий збір у розмірі 908,00 грн..

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.175, 177, 185 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заявуОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері - залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки позовної заяви протягом строку, який не може перевищувати десять днів з дня вручення ухвали.

У разі якщо у встановлений строк вимоги ухвали суду будуть виконані, позовна заява буде вважатися поданою в день первісного її подання, а інакше заява буде вважатися неподаною і повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Краматорського міського суду В. О. Заборський