ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 528/1281/20 Номер провадження 22-ц/814/905/21Головуючий у 1-й інстанції Шевченко В. М. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

розглянула в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області в складі судді Шевченко В.М. від 20 січня 2021 року, повний текст рішення складено 20.01.2021 року, по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 02.04.2018 року в сумі 16318,85 грн., з яких: 11751,05 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 11751,05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 4567,80 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн нарахована пеня; 0, 00 грн нараховано комісії та 2102 грн. судового збору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 02.04.2018 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, в сумі 500 грн., який в подальшому було збільшено до 3000 грн.

В зв`язку з неналежним виконанням умов договору, станом на 24.09.2020 року утворилась вищевказана заборгованість, яку банк і просив стягнути з позичальника.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 20 січня 20210 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмова в задоволенні позову вмотивована недоведеністю банком досягнення згоди між сторонами щодо розміру відсотків за користування кредитом, пені та штрафу, які б встановлювались договором за погодженням сторін, що, в свою чергу, виключає підстави для задоволення вимог в цій частині.

Також суд дійшов висновку щодо необґрунтованості вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, з огляду на погашення відповідачем заборгованості на суму 5769,78 грн. та 876,40 грн., що перевищує розмір використаних ним коштів, в межах доведеного банком розміру кредитного ліміту.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Зокрема вказує, що суд не взяв до уваги, що активувавши кредитну картку позичальник фактично отримав кредитні кошти, якими користувався протягом певного часу. При підписанні анкети-заяви був повідомлений про умови кредитування, про що свідчить підписання ним паспорту споживчого кредиту. Протягом строку дії картки відповідач вносив суми на погашення заборгованості, що свідчить про визнання ним кредитних правовідносин на підставі підписаних Умов та Правил надання банківських послуг.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 02.04.2018 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач в ході розгляду справи доводив, що спірний договір складається із анкети-заяви, інформації щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умов та правил надання банківських послуг.

Після підписання договору банк видав позичальнику ОСОБА_1 кредитну карту за № НОМЕР_1 з датою відкриття 25.05.2017 та терміном дії до 05/21/.

З виписки за вказаним картковим рахунком вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами.

Банк вказував, що в зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 24.09.2020 утворилась заборгованість в сумі 16318,85 грн., з яких: 11751,05 грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту; 11751,05 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 4567,80 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку банк просив стягнути з позичальника.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку, що надані банком докази не містять підтверджень, що наданий позивачем Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідач розумів, ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанк, яка в такому випадку не може бути розцінена як договір приєднання, оскільки не містять підпису позичальника..

При цьому, у самій заяві позичальника процента ставка не зазначена, відсутні умови договору про встановлення виду та розміру відповідальності (неустойки).

На підставі чого, суд першої інстанції встановив, що позивачем не було доведено погодження сторонами договору у належному письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, строк виконання зобов`язання, що свідчить про не дотримання банком вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживача».

Також суд встановив необґрунтованість вимог про стягнення коштів за простроченим тілом кредиту, з огляду на відсутність заборгованості за тілом кредиту та сплату позичальником 5769,78 грн. заборгованості по кредиту, що перевищує розмір використаних коштів в межах наданого кредитного ліміту.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками місцевого суду , які гуртуються на законі та відповідають матеріалам справи.

Так, матеріалами справи доводиться, що після укладання 02.04.2018 кредитного договору банком було надано позичальнику ОСОБА_1 кредитну карту за № НОМЕР_1 з датою відкриття 25.05.2017 та терміном дії до 05/21/.

Кредитний ліміт встановлений банком при укладанні кредитного договору становив 500 грн., 09.08.2018 був збільшений до 3000 грн. та 17.02.2019 зменшений до 0,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Разом з тим, суд першої інстанцій встановив відсутність збільшення кредитного ліміту до 3000 грн, оскільки це не було відображено у виписці про рух коштів ОСОБА_1 .

Сторонами не заперечується користування позичальником карткою банку шляхом як використання кредитними коштами, так і їх погашення.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, зроблено висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що з огляду на вищевказані обставини та зміст статей 633, 634 ЦК України слід вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Так, позивачем в якості доказів надано підписані позичальником ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також за підписом відповідача Інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача.

Своїм підписом позичальник стверджував, що він ознайомився з інформацією про умови кредитування та з орієнтовною загальною вартістю кредиту.

Згідно ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою договору, оскільки вони не підписані відповідачем.

В даному випадку позичальник поставив свій підпис під ствердженням про ознайомлення лише з орієнтовною загальною вартістю кредиту, тоді коли в ньому взагалі відсутні конкретні істотні в розумінні ст. 638 ЦК України умови договору, такі як сума кредиту, сплата процентів за користування кредитними коштами, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

За вказаних обставин, відсутні достатні правові підстави вважати, що сторони дійсно обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що в розумінні статей 633, 634 ЦК України не може свідчити про приєднання позичальника як другого контрагента до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки відсутні докази про те, що він дійсно з ними був ознайомлений.

Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, - останнім суду надано не було.

За вказаних обставин, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 02.04.2018 року шляхом підписання заяви-анкети.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Крім того, сама по собі роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо не доведеності банком обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги про стягнення кредитної заборгованості у визначеному банком розмірі.

Крім того колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для стягнення простроченого тіла кредиту в сумі 11751,05 грн.

Так, в своїй позовній заяві банк посилався на те, що станом на 24.09.2020 р. має місце заборгованість за тілом кредиту 11751,05 грн., заборгованість за поточним тілом кредиту складає 0,00 грн., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 11751,05 грн.

Разом з цим, згідно до наданих банком розрахунків заборгованості за договором в колонці «Сума погашення за наданим кредитом» та «Сума коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості» вказано про сплату коштів на суму 5766,78 грн. та 876,40 грн.

Крім того, даний розрахунок містить інформацію про те, що позичальником погашено поточне тіло кредиту в розмірі 2274,91 грн та простроченим тілом кредиту 3491,87 грн., загалом на суму 5766,78 грн., тоді коли сам банк визначає відсутність заборгованості за поточним тілом кредиту. Далі, в колонці визначення заборгованості представник банку зазначає за простроченим тілом кредиту суму в розмірі 11751,05 грн.

При цьому, спочатку вказана заборгованість визначається як «заборгованість по тілу кредиту», а потім визначається вже як «заборгованість по простроченому тілу кредиту» , що не можна вважати тотожним один одному.

Врахувавши, що банком надано інформацію станом на час звернення до суду про погашення відповідачем заборгованості по кредиту в розмірі 5766,78 грн. та відсоткам 876,40 грн., а також беручи до уваги неоднозначне визначення правової природи такої заборгованості (спочатку як заборгованість по тілу кредиту, а потім як заборгованість за простроченим тілом кредиту) суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність достатніх правових підстав для його стягнення з позичальника на користь кредитодавця.

Інших доказів які б доводили факт існування заборгованості, яка на думку позивача, підлягає стягненню останнім суду не надано.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження про те, що банком доведено факт ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг з огляду на підписання ним паспорту споживчого кредиту, не є безумовним свідченням того, що банком дотримані вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», оскільки внесена банком до вказаних документів інформація, яку підписав позичальник, містить лише узагальнюючі та орієнтовні дані про вартість кредиту, без зазначення всіх необхідних істотних умов для такого типу кредитних договорів.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги не містять посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує підстави скасування чи зміни судового рішення, апеляційна скарга підлягає залишення без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 20 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 квітня 2021 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.