ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи №387/379/17

Апеляційне провадження № 22-ц/813/2551/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря -Кузьмук А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Гареєва Євгена Шамільовича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року, постановлене під головуванням судді Кочко В.К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних заяв, відзивів на позов та рух справи

10 травня 2017 року ОСОБА_3 , як законний представник неповнолітнього ОСОБА_4 , звернулась до Добровеличківського районного суду Кіровоградської області до ОСОБА_2 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169, 2170, 2171, виданими державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 та зобов`язання державного нотаріуса вчинити певні дії (справа №387/379/17) т.1 а.с.3-4.

Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської областівід 02 листопада 2017 року вказана справа за підсудністю направлена до Овідіопольського районного суду Одеської області (т.1 а.с.184-185).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року цивільна справа прийнята до провадження Овідіопольського районного суду Одеської області (т.1 а.с.193).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 грудня 2017 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (т.1 а.с.233).

30 серпня 2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Добровеличівської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б., про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом за реєстрами №2169, 2170, 2171, визнання права власності на ј частину спадкового майна та стягнення грошової компенсації (справа № 509/3975/18) т.3 а.с.79-84.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 січня 2019 року цивільні справи №387/379/17 та №509/3975/18 об`єднані в одне провадження (т.3 а.с.75).

В обґрунтування позовних вимог, позивачі зазначали, що вони є дітьми ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їх баба ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , після її смерті відкрилась спадщина на належні їй:

-Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 ;

-квартиру АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 .

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті баби позивачів були: батько позивачів (син спадкодавця) - ОСОБА_6 , який за життя баби помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та тітка позивачів (донька спадкодавця) - ОСОБА_2 , яка 03 листопада 2015 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом № 2169,2170 та 2171. Посилаючись на норми ст.1266 ЦК України, позивачі зазначали, що є спадкоємцями першої черги за правом представлення після смерті баби ОСОБА_7 , на момент смерті баби вони були неповнолітніми, зокрема: ОСОБА_4 виповнилось 11 років, а ОСОБА_5 - 16 років, а тому за законом (ч.4 ст.1268 ЦК України) вони вважаються такими, що прийняли спадщину баби.

Позивачі звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після баби ОСОБА_7 ( ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 - 13 березня 2017 року; ОСОБА_5 - 18 липня 2018 року), однак нотаріус відмовив їм у видачі свідоцтв про право на спадщину з тих підстав, що свідоцтва про право на спадщину за законом видані доньці спадкодавця - ОСОБА_2 , яка на той час була єдиною спадкоємицею, а відомості про неповнолітніх у справі відсутні (постанови нотаріуса щодо заяви ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 - 13 березня 2017 року та щодо заяви ОСОБА_5 - 31 жовтня 2018 року).

Зазначали, що відповідачка відчужила Ѕ житлового будинку АДРЕСА_1 за 45 000 грн. та квартиру АДРЕСА_2 за 96 000 грн., тому вони мають право на грошову компенсацію за Ѕ відчуженого нерухомого майна.

Вважаючи, що свідоцтва про право на спадщину за законом № 2169, 2170 та 2171 були видані без урахування їх спадкових прав як спадкоємців першої черги за правом представлення, позивачі, остаточно уточнивши позовні вимоги, просили суд:

- визнати недійсними в 1/2 частині свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б на ім`я ОСОБА_2 ;

- визнати право ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідно за кожним на 1/4 частину спадкового майна, зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169,2171, видані державним нотаріусом Добровеличківської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.;

- стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 35 250 грн. на кожного, що припадало б в цілому на 1/2 частину відчуженого відповідачем спадкового майна;

- скасувати державну реєстрацію в спадковому реєстрі № 2170 від 03 листопада 2015 року та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2015 року, номер запису про право власності №11865999 на ім`я ОСОБА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати в сумі 6154,08 грн. та на користь ОСОБА_5 судові витрати в сумі 7009,60 грн. (т.1а.с.3-4,т.2 а.с.2-5,т.3 а.с.34-38,79-84,147-152).

У відзивах на позови представник відповідача ОСОБА_2 просив відмовити у позовних вимогах, посилаючись на те, що:

- відповідачка в строк звернулась до нотаріуса та отримала спадок на законних підставах. Свідоцтво отримала лише 03 листопада 2015 року, тобто через два роки після смерті ОСОБА_7 , що свідчить про дотримання всіх процедур та відсутність намірів обману будь-кого;

- позивачам було відомо про факт смерті ОСОБА_3 , відкриття спадщини, наявність спадкового майна та отримання його відповідачкою (при цьому, ні в кого не виникло заперечень з цього приводу);

- позивачами безпідставно пропущений строк звернення до нотаріуса з метою прийняття спадщини. При цьому позивачі протягом 4 років не заявляли своїх прав на спадкове майно та не звертались за захистом своїх прав до суду. ОСОБА_4 у листопаді 2015 року виповнилося 14 років і він міг самостійно без згоди батьків подати заяву до нотаріуса, або ж до досягнення 14 років, це могла зробити його мати;

- спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_3 було придбано відповідачем та її чоловіком, що було достеменно відомо позивачам, оскільки померла була пенсіонеркою, у неї не було матеріальної можливості купити спірну квартиру. Чоловік відповідачки з метою виконання договору купівлі - продажу майнових прав від 28 лютого 2011 року №6417 на вказану квартиру, брав у банках кредити, щоб виплачувати вартість спірної квартири. Отримані кредити співпадають із датами погашення заборгованості за квартиру. Загальна вартість квартири, яка була сплачена відповідачем разом з чоловіком складає 315 727,88 грн.;

- позивачі знали та розуміли, що спірна квартира є власністю відповідача, ніколи на неї не претендували, а майже через чотири роки почали вимагати якихось прав на неї (т.2 а.с.90-93, т.3 а.с.124-127).

ОСОБА_2 надала суду заяви про застосування строків позовної давності, в обґрунтування яких зазначала, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і з цього часу їй належить спадкове майно після смерті матері. Якщо позивачі вважають, що цим порушено їх права та інтереси, то вони мали б звернутись до суду в межах строку позовної давності, а саме: до 01 червня 2016 року, а з позовом до суду ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернулась лише у травні 2017 року, а ОСОБА_5 - лише 30 серпня 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності. При цьому зазначила, що позивачка ОСОБА_5 стала повнолітньої 20 червня 2014 року та могла самостійно захищати своє право та звертатись як до нотаріуса так і до суду (т.3 а.с.56-57,72-73,117).

У відповіді на відзив представник позивачів Ворсуляк М.С. посилався на те, що:

- прийняття спадщини позивачами як малолітніми, неповнолітніми особами, передбачені нормами ч.4 ст.1268 ЦК України. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, має право на отримання свідоцтва про право на спадщину без обмеження строком;

- позивачами не пропущений строк позовної давності, адже про порушення своїх прав вони дізнались з постанов нотаріусів про відмову у видачі свідоцтв від: 13 березня 2017 року - ОСОБА_3 та 31 липня 2018 року - ОСОБА_5 , а з позовом до суду звернулись відповідно ОСОБА_3 10 травня 2017 року, ОСОБА_5 - 30 серпня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Про порушення своїх прав вони могли б довідатись не раніше дати його виникнення, а саме дати отримання відповідачем одноособово свідоцтв про право на спадщину усієї частки майна - 03 листопада 2015 року;

- вимога про грошову компенсацію за продані об`єкти спадкового майна ґрунтується на позиції ВССУ, викладеної в листі від 27 вересня 2012 року №10-1387/0/4-12 та вимогах ст.1280 ЦК України;

- ствердження відповідачки про те, що квартира у смт. Авангард придбана нею та її чоловіком є необґрунтованими, оскільки усі виплати за договором майнових прав у повному обсязі здійснені покупцем, а саме: померлою ОСОБА_7 у період до 28 серпня 2012 року. Свідоцтво про право власності вона отримала 20 листопада 2012 року, а державну реєстрацію на своє ім`я здійснила 15 грудня 2012 року. Чоловік відповідачки отримав кредитні кошти у різних банківських установах та у різні періоди вже після підписання 28 серпня 2012 року ОСОБА_7 акту прийому - передачі майнових прав за договором (22 лютого 2013 року у ДельтаБанку, 10 квітня 2013 року у ВТБ, 16 квітня 2013 року у ПУМБ) та оформлення і реєстрацію саме нею права власності на квартиру 15 грудня 2012 року;

- фактично придбанням квартири займався покійний син померлої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 (рідний брат відповідачки та батько позивачів) т.3 а.с.9-16,140-145.

Зміст оскаржуваного судового рішення

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року позовні вимоги задоволено (т.4 а.с.40-46).

Визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частку спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (помилково зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частку спадкового майна після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (помилково зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_3 ), зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 35 250 грн. за 1/4 частину проданого відповідачем спадкового майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі 35 250 грн. за 1/4 частину проданого відповідачем спадкового майна.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати в розмірі 7 009,60 грн. та на користь ОСОБА_5 - 5 370 грн.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день смерті рідної баби ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , були відповідно малолітньою та неповнолітньою особами, тому з огляду на ст.ст.1266,1267 ЦК України їм у рівних частинах належить частка спадкового майна, яка належала б за законом їх батькові ОСОБА_6 , який є сином померлої спадкодавці, але помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за життя матері - ОСОБА_7 , тому підлягає визнанню частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 .

Враховуючи, що частина спадкового майна відчужена відповідачем за договорами купівлі - продажу на користь інших осіб, розмір отриманих відповідачем ОСОБА_2 коштів від продажу спадкового майна в загальному розмірі 141 000 грн., то є підстави для стягнення з відповідачки на користь позивачів грошової компенсації в сумі 35 250 грн. кожному, що припадала б на 1/4 частину успадкованого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі адвокат Гареєв Є.Ш. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т.4 а.с.52-56).

На обґрунтування скарги зазначив, що судом не враховано, що:

- квартира АДРЕСА_3 була куплена не за кошти померлої, а за кошти відповідачки та її чоловіка, що підтвердила свідок ОСОБА_9 (рідна сестра померлої ОСОБА_7 ) та на що надані суду відповідні докази. Позивачі не надали суду доказів, що вказана квартира була куплена за кошти їх батька ОСОБА_6 . Тому визнання судом права власності позивачів на 1/4 частку вказаної квартири є безпідставним;

- позивачами безпідставно пропущений строк звернення до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Посилання на ч.4 ст.1268 ЦК України є безпідставними, оскільки позивачі у відповідності до вимог ч.1 ст.1270 ЦК України повинні були звернутись із заявами до нотаріуса, оскільки не проживали із спадкодавцем. З огляду на вимоги ч.1 ст.1272 ЦК України позивачі є такими, що не прийняли спадщину, оскільки не подали у встановлений законом строк заяви до нотаріуса;

- позивачі протягом чотирьох років не заявляли своїх прав на спадкове майно та не зверталися за захистом своїх прав до суду в межах строку позовної давності (т.4 а.с.52-56).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачів Ворсуляк М.С. та позивач ОСОБА_4 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Зокрема, зазначав, що:

- оскаржуване судове рішення не містить в собі визнання права власності позивачів на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 . Рішенням суду визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстром №2170, відповідно до якого відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на оскаржуваний об`єкт спадкового майна. Вказане рішення надає можливість позивачам звернутись до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на ј частку спадкової квартири, зареєстрованої з порушенням закону на ім`я відповідачки - ОСОБА_2 ;

- квартира АДРЕСА_3 була виплачена у повному обсязі та оформлена у власність саме ОСОБА_7 , тому цілком правомірно належить до спадкової маси після її смерті. При цьому, зазначили, що відповідачка після смерті матері звернулась до нотаріуса та оформила своє право власності на цю квартиру як на отриману у спадок, а не як придбану за свої кошти. Твердження відповідача про придбання квартири нею та її чоловіком не мають законних підстав та правомірно не були враховані судом;

- прийнявши спадщину в порядку, передбаченому ч.4 ст.1268 ЦК України, спадкоємець має право на отримання свідоцтва про право на спадщину без обмеження строком;

- нотаріус прийняв від позивачів заяви про прийняття спадщини;

- наполегливі вимоги відповідача про пропущення позивачами строку звернення з заявами про прийняття спадщини, не мають законного обґрунтування і не можуть бути законною підставою для позбавлення позивачів належного їм права на спадщину за правом представлення, права на отримання свідоцтв про право на спадщину (юридичного оформлення права на спадщину) та відповідно для відмови судом у їх позовних вимогах про захист порушених спадкових прав;

- позивачі звернулись до суду за захистом порушених прав в межах строків позовної давності, оскільки про порушення своїх прав дізнались з постанов нотаріуса (від 13 березня 2017 року та 31 липня 2018 року), а з позовом до суду звернулись: ОСОБА_4 10 травня 2017 року, ОСОБА_5 - 30 серпня 2018 року. Право позивачів порушено видачою нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом усієї частки спадкового майна 03 листопада 2015 року і з цього часу також не пропущений строк позовної давності (т.4 а.с.94-101).

У судове засідання 17 серпня 2021 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_2 та її представник Гареєв Є.Ш. , третя особа державний нотаріус, будучі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, не з`явились (т.4 а.с.181,182-190,194-195).

Інтереси позивачів представляє Ворсуляк М.С. , який приймав участь у судовому засіданні 17 серпня 2021 року.

Державний нотаріус Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області просив суд розглядати справу без участі представника (т.4 а.с.127,147,172).

16 серпня 2021 року від представника Гареєва Є.Ш. в інтересах ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 знаходиться за кордоном в Естонії (на роботі), бажає особисто брати участь у розгляді справи та надавати пояснення. Зазначав, що до України ОСОБА_2 повернеться у вересні (т.4 а.с.195-196).

Колегія суддів, вислухавши думку ОСОБА_3 , представника Ворсуляк М.С. в інтересах позивачів, які наполягали на розгляді справи, представника ОСОБА_10 в інтересах Одеської районної державної адміністрації Одеської області, який залишив вирішення цього питання на розсуд суду, дійшла висновку про залишення клопотання представника Гареєва Є.Ш. без задоволення, з огляду на таке.

Апеляційне провадження у справі відкрито 02 квітня 2020 року (т.4 а.с.68-69).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 травня 2020 року справу призначено до розгляду на 20 жовтня 2020 року (т.4 а.с.103).

З 20 жовтня 2020 року справа відкладалась слуханням 4 рази, з яких 3 рази за клопотанням представника Гареєва Є.Ш. в інтересах відповідачки ОСОБА_2 (т.4 а.с.129, 156, 192-193). При цьому, у клопотанні від 24 травня 2021 року представник Гареєв Є.Ш. повідомив суд, що ОСОБА_2 перебуває в Естонії, віза відкрита до 02 липня 2021 року, тому просив відкласти розгляд справи після 02 липня 2021 року (т.4 а.с.191-193). Суд апеляційної інстанції, задовольняючи клопотання представника Гареєва Є.Ш. , слухання справи відклав на 17 серпня 2021 року (т.4 а.с.180).

Представник Гареєв Є.Ш. , звертаючись до суду з черговим клопотанням про відкладення розгляду справи від 16 серпня 2021 року, не надав суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у клопотанні (т.4 а.с.194-195).

Крім того, представник Гареєв Є.Ш. , будучі належним чином повідомленим про розгляд справи 17 серпня 2021 року, не з`явився до суду апеляційної інстанції та не повідомив суд про причини своєї неявки. Обґрунтовуючи клопотання про відкладення розгляду справи бажанням відповідачки прийняти особисто участь у судовому засіданні, представник Гареєв Є.Ш. проігнорував передбачену ч.4 ст.212 ЦПК України можливість подати заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Відмовляючи у задоволення клопотання, колегією суддів також враховано, що відповідачка ОСОБА_2 особисто приймала участь у судових засіданнях під час розгляду справи в суді першої інстанції та надавала суду свої пояснення по суті справи. Представником Гареєвим Є.Ш. в інтересах відповідачки в апеляційній скарзівикладені доводи щодо незгоди з судовим рішенням.

Захищаючи права одних осіб, суд не може порушувати права інших осіб.

Виконуючи положення щодо забезпечення права на доступ до правосуддя, рівності учасників процесу перед законом і судом, колегія суддів з метою своєчасного розгляду справи визнає неповажними причини відкладення розгляду справи, зазначені представником Гареєвим Є.Ш. у клопотанні, тому відмовляє у його задоволенні.

Колегія суддів звертає увагу на положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (ст.223 ЦПК України).

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 17 серпня 2021 року.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_3 , представника Ворсуляк М.С. в інтересах позивачів, представника ОСОБА_10 в інтересах третьої особи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Встановлені судом фактичні обставини справи

01 червня 2013 року померла ОСОБА_7 (т.1 а.с.10).

Діти ОСОБА_7 - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який за життя матері ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) помер (т.1 а.с.9).

ОСОБА_6 мав двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1а.с.7, т.3 а.с.87). Спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не відкривалась.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на майно, що належало останній на праві власності:

-1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (т.1а.с.38а-39).

- квартиру АДРЕСА_2 (т.1а.с.48-51),

-квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.42-47).

19 вересня 2013 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та повідомила про відсутність інших спадкоємців (т.1 а.с.26, 27, 32-35).

Померла ОСОБА_7 була бабою позивачів і на момент її смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) їм виповнилось:

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - 11 років (малолітній);

-ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - 16 років (неповнолітня).

03 листопада 2015 року ОСОБА_2 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 на:

- квартиру АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 08 лютого 2000 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2169 (т.1 а.с.64);

- квартиру АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Авангардівською селищною радою від 20 листопада 2012 року та зареєстрованою в КП Овідіопольського бюро технічної інвентаризації від 15 грудня 2012 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №2170 (т.1 а.с.62);

- 1/2частку житлового будинку АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_7 на підставі рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 01 березня 1994 рокута зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 09 липня 1998 року. Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2171 (т.1 а.с.63).

15 листопада 2016 року ОСОБА_2 відчужила 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_11 за договором купівлі-продажу за 45 000 грн. (т.1 а.с.100).

17 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відчужила квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу за 96 000 грн. (т.1 а.с.101-102).

На квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_2 оформила право власності та проживає в ній на теперішній час.

Позивачі звернулись до нотаріальної контори за оформленням своїх прав на спадщину за законом за правом представлення:

-13 березня 2017 року ОСОБА_3 , як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_4 (т.1 а.с.68-71);

-18 липня 2018 року ОСОБА_5 (т.3 а.с.90).

Постановою державного нотаріуса Левітчук Г.Б. від 13 березня 2017 року заяву ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про прийняття спадщини прийнято у зв`язку з фактичним прийняттям, як малолітня дитина на день смерті баби ОСОБА_7 . Частково відмовлено ОСОБА_3 у внесенні змін до свідоцтв про право на спадщину за законом, вже виданих 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169,2170,2171 на ім`я ОСОБА_2 , донці померлої ОСОБА_7 (т.1 а.с.11,75).

Постановою в.о. державного нотаріуса Шевченко Н.Г. від 31 липня 2018 року відмовлено ОСОБА_5 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з видачею свідоцтв про право на спадщину на ім`я дочки спадкодавиці ОСОБА_2 . При цьому, заяву ОСОБА_5 про прийняття спадщини нотаріусом прийнято, оскільки на день смерті баби вона була неповнолітньою та вважається такою, що фактично прийняла спадщину (т.3 а.с.97).

Позови до суду надані:

-04 травня 2017 року ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 (т.1 а.с.3-12);

-30 серпня 2018 року ОСОБА_5 (т.3 а.с.79-84).

Звертаючись до суду з позовами, позивачі зазначили, що на момент смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був малолітнім, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - неповнолітньою, тому за ч.4 ст.1268 ЦК України вони вважаються такими, що фактично прийняли спадщину баби ОСОБА_7 .

Отже, між сторонами існує спір щодо 1/2 спадкового майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 . Позивачі вважають, що мають право на таке спадкове майно на підставі ч.4 ст.1268 та ч.1 ст.1266 ЦК України

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється

за заповітом або за законом.

Встановлено, що ОСОБА_7 заповіту не складала, отже спадкування після її смерті відбувається за законом.

Спадкування відбувається у порядку черговості (ст.1258 ЦК України).

Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування

за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями ст.1266 ЦК України, частиною 1 якої передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Як встановлено судом, після смерті ОСОБА_7 право на спадкування за законом має її донька ОСОБА_2 та за правом представлення онуки спадкодавця: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які є дітьми ОСОБА_6 (сина спадкодавця), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, посилання позивачів на наявність у них спадкових прав за правом представлення після смерті баби є обґрунтованими.

Спірним у цій справі є питання щодо прийняття позивачами спадщини померлої баби, оскільки відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України лише спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.ч.2-4 ст.1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відтак, ч.4 ст.1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК України).

Проте з міркувань практичного характеру зазначеним особам (їхнім представникам) доцільно подавати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори в тих випадках, коли до складу спадщини входить майно, права на яке вимагають свого включення у свідоцтво про право на спадщину (права власності на нерухоме майно, права на вклад, права інтелектуальної власності тощо).

Частиною 1 ст.1269 ЦК України визначено, що обов`язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли відповідну спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила ч.1 ст.1269 ЦК України на них не поширюються.

Частиною 3 ст.1269 ЦК України передбачено право, а не обов`язок особи, яка досягла чотирнадцяти років, на подання заяви про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника, а частиною 4 цієї норми права конкретизовано, що подання відповідної заяви від імені малолітньої, недієздатної особи має бути здійснено її батьками (усиновлювачами), опікунами.

Очевидно, що у випадках, передбачених ч.ч.3 та 4 ст.1269 ЦК України, врегульовано механізм реалізації спадкових прав малолітніх/неповнолітніх дітей, недієздатних осіб, який доцільно застосувати з міркувань практичного характеру, однак він не є обов`язковим за правовідносинами між сторонами у цій справі. Також цей правовий механізм може бути застосований у випадку, якщо малолітні/неповнолітні діти, недієздатні особи претендують на спадкове майно, однак питання їх права на спадкування є спірним з урахуванням різних факторів, наприклад більшої черги спадкування, наявності заповіту на іншу особу тощо.

Лише у випадках, встановлених ч.ч.2-4 ст.1273 ЦК України, позивачі можуть вважатися такими, що не прийняли спадщину померлої баби, однак при розгляді цієї справи не встановлено, що в цьому випадку була відмова позивачів чи їх батьків від прийняття спадщини померлої баби.

Отже, висновки суду першої інстанції про порушення спадкових прав позивачів при видачі оспорюваних свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року на користь ОСОБА_2 є обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що заяву про прийняття спадщини від неповнолітнього ОСОБА_4 прийнято нотаріусом 13 березня 2017 року у зв`язку з фактичним прийняттям спадщини як малолітньої дитини на момент смерті спадкодавця ОСОБА_7 , що підтверджено постановою нотаріуса.

Заяву про прийняття спадщини від ОСОБА_5 прийнято нотаріусом 24 липня 2018 року також у зв`язку з фактичним прийняттям спадщини як неповнолітньої дитини на момент смерті спадкодавця ОСОБА_7 , що також зазначено нотаріусом у відповідній постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, в зв`язку видачою 03 листопада 2015 року свідоцтв про право на спадщину відповідачу ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи справу дійшов правильного висновку, що спадкоємці ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (малолітня особа на момент смерті ОСОБА_7 ), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (неповнолітня особа), фактично прийняли спадщину в силу прямої дії норми матеріального права за ч.4 ст.1268 ЦК України, а тому правила ч.1ст.1269 ЦК України на них не поширюються, в зв`язку з чим доводи апелянта про те, що спадкоємці повинні подати до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини на протязі шести місяців є необґрунтованими.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 302/1049/16, від 16 грудня 2019 року у справі № 489/1685/15.

За загальним правилом ч.1 ст.1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (ч.5 ст.1266 ЦК України).

Судом встановлено, що спадковими правами на майно спадкодавця ОСОБА_7 наділені позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 .

За встановлених обставин справи, враховуючи положення ч.1 ст.1278 та ч.5 ст.1266 ЦК України, відповідач ОСОБА_2 має право на Ѕ частину спадкового майна померлої ОСОБА_7 , а позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 по ј кожен.

Згідно ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право

на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Статтею 1300 ЦК України встановлено, що за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у ст.1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що порушення

у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Оскільки ОСОБА_2 не мала права на спадкування Ѕ частини спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , то суд першої інстанції дійшов правильних по суті висновків про необхідність визнання частково недійсним оспорюваних у цій справі свідоцтв про право на спадщину.

Отже, ОСОБА_2 , звернувшись до державного нотаріуса із заявами про отримання спадкового майна після смерті матері ОСОБА_7 , не повідомила нотаріуса про наявність інших спадкоємців першої черги: малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та в повному обсязі прийняла спадщину, два об`єкти з яких відчужила, отримавши виручені від реалізації грошові кошти в сумі 141 000 грн. (т.1 а.с.100,101-102).

У разі ж продажу (відчуження іншим способом) спадкового майна особою, на користь якої було видано свідоцтво про право на спадщину, як спосіб захисту інтересів малолітніх або неповнолітніх спадкоємців судом може бути застосовано передання їм частки в натурі шляхом перерозподілу майна, що збереглося, або сплати грошової компенсації (ст.1280 ЦК України).

Враховуючи розмір отриманих ОСОБА_2 коштів від продажу частини спадкового майна, а саме: 1/2 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 у загальному розмірі 141 000 грн. (45 000 + 96 000), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виділення позивачам грошової компенсації в сумі по 35 250 грн. кожному, що припадала б на ј частину успадкованого майна, виходячи з такого розрахунку: 141 000 : 1/4 = 35 250.

Відповідно до ст.1301 ЦК України, якщо свідоцтво про право на спадщину на частку неповнолітнього спадкоємця було видано іншим особам, то судовий захист їх прав може здійснюватися шляхом визнання таких свідоцтв про право на спадщину частково (або повністю) недійсними та визнання за ними права на відповідну частину спадкового майна.

За встановлених обставин, оскаржені свідоцтва про право на спадщину за законом були видані відповідачці на все нерухоме майно передчасно, з порушенням права позивачів на спадкове майно, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 .

Одним із об`єктів нерухомого майна, що успадковується від померлої ОСОБА_7 є квартира АДРЕСА_3 , на яку ОСОБА_2 оформила право власності на своє ім`я.

Визнання судом недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами №2170 щодо квартири №17 за вказаною адресою, надає позивачам можливість звернутись до нотаріуса щодо отримання свідоцтва про право на 1/4 частку спадкової квартири, зареєстрованої з порушенням закону на ім`я відповідачки - ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_3 , фактично є власністю відповідачки з причин придбання цієї квартири саме нею та її чоловіком, які здійснили її оплату за кредитні кошти та за кошти по договору позики у розмірі 25 000 доларів США, а померла ОСОБА_7 , не мали коштів для придбання квартири, що не було враховано судом при прийняті рішення по справі є необґрунтованими, оскільки вказаний об`єкт нерухомості належить до спадкової маси померлої ОСОБА_7 , що підтверджується: свідоцтвом про право власності від 20 листопада 2012 року, яке видане Авангардівською селищною радою смт.Авангард Овідіопільського району Одеської області на підставі рішення виконкому №288 від 09 листопада 2012 року та Витягом про державну реєстрацію права власності від 15 грудня 2012 року за № 36752468 про реєстрацію права власності (т.1 а.с.42,43).

Відповідно до положень ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 набула права власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу майнових прав за № Б5-17 від 28 лютого 2011 року (т.3 а.с.135-137). Документально підтверджено, що усі виплати за вказаним договором у повному обсязі були проведені саме ОСОБА_7 , про що ТОВ «Полімєр-граніт» видана відповідна довідка (т. 3 а.с.128-130,131).

Отже, право власності ОСОБА_7 набуто в порядку, визначеному законом, не скасовано, тому цілком правомірно віднесено до спадкової маси після її смерті. В силу положень ст.204 ЦК України дії презумпція правомірності правочину, яка не спростована відповідачкою та її представником в судовому порядку.

Доводи відповідачки щодо сплати вартості вказаної квартири за спільні кошти її з чоловіком не стосується предмету спору та виходить за межу предмета доказування. Визнання права власності за ОСОБА_2 на спірну квартиру в смт Авангард ні є предметом розгляду даної справи. Більш того, сама відповідачка після смерті матері своєчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, до якої належала і ця квартира, оформила своє право власності на цю квартиру, як на отриману саме у спадок від ОСОБА_7 , а не як придбану за її з чоловіком особисті кошти. Крім того, за життя ОСОБА_7 відповідачка не оскаржувала в судовому порядку право власності щодо спірної квартири, що саме вона та її чоловік є власниками спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення строків позовної давності не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК України).

Перебіг позовної давності відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц зазначено, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Дана правова позиція викладена у Постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц.

Позивачі зазначали, що фактично дізналися про порушення своїх спадкових прав саме при зверненні до нотаріусів 13 березня 2017 року та 18 липня 2018 року, що підтверджується виданими постановами нотаріусів та їх заявами.

Установлено, що на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачі: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був малолітній, а ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , неповнолітня.

Частиною 4 ст.261 ЦК України передбачено, що у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Тобто, законодавством встановлено, що позовна давність починається від моменту, коли неповнолітня особа, права якої було порушено, досягне повноліття. Тоді вона сама, без участі опікунів, піклувальників та інших представників, зможе подати позов про порушення свого права.

Оспорювані свідоцтва про право власності на спадщину за законом за №№ 2169,2170,2171 видані ОСОБА_2 - 03 листопада 2015 року.

Колегія суддів дійшла висновку, що саме оспорюваними свідоцтвами порушені права позивачів, оскільки видані без врахування їх прав.

Позивач ОСОБА_4 :

- ІНФОРМАЦІЯ_6 досяг повноліття;

- 13 березня 2017 року звернувся до нотаріальної контори в особі ОСОБА_3 та отримав постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину;

- 04 травня 2017 року звернувся до суду з цим позовом в особі ОСОБА_3 (згідно відбитку поштового штампу на конверті).

Аналізуючи наведене та з огляду на норми ч. 4 ст.261 ЦК України, ОСОБА_4 не попущений строк позовної давності, оскільки його представник ОСОБА_3 звернулась в його інтересахдо суду про захист порушених прав малолітнього у межах строку позовної давності, що відповідно спростовує вимоги відповідача про відмову судом у позовних вимогах ОСОБА_4 з підстав застосування строків позовної давності та скасування рішення суду від 27 січня 2020 року.

Відносно позивача ОСОБА_5 :

-ІНФОРМАЦІЯ_8 досягла повноліття;

-18 липня 2018 року звернулась до нотаріальної контори;

-31 липня 2018 року отримала постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва;

-30 серпня 2018 року звернулась до суду з цим позовом.

Таким чином, досягнувши у 2014 році повноліття, право ОСОБА_5 на отримання спадщини після померлої бабки ще не було порушено. Видачею оскаржуваних свідоцтв від 03 листопада 2015 року порушені права позивача як спадкоємця за правом представлення, тому саме з цієї дати починає відлік строку позовної давності, який закінчується 03 листопада 2018 року. З огляду на звернення з позовом до суду 30 серпня 2018 року, ОСОБА_5 не пропустила строк позовної давності.

Щодо судових витрат

Суд першої інстанції, стягуючи судові витрати з відповідача на користь позивачів, не звернув уваги на вимоги ч.8 ст.141 ЦПК України, оскільки матеріали справи містять лише документальне підтвердження про сплату судового збору на суму:

-4 130,80 грн. позивачем ОСОБА_4 (т.1 а.с.1,2, 215, т.2 а.с.1, т.3 а.с.153);

-1 409,60 грн. позивачкою ОСОБА_5 (т.3 а.с.78, 78а).

Так, ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В матеріалах справи містяться попередні розрахунки судових витрат позивачів, в які включені:

-гонорар адвоката відповідно до договору №11 від 16 листопада 2017 року - 3 000 грн. щодо позивача ОСОБА_4 (т.2 а.с.22);

-проїзд позивача ОСОБА_5 з м.Києва до смт.Овідіополь Одеської області для участі в судових засіданнях - 400 грн. та гонорар адвоката відповідно до договору №8 від 17 липня 2018 року - 5 200 грн. щодо позивача ОСОБА_5 (т.3 а.с.99).

Крім того, у т.4 на а.с.24-26 міститься договір про надання правничої допомоги від 20 січня 2020 року між Ворсуляким М.С. та ОСОБА_4 та додатковий договір до нього, за умовами яких вартість послуг адвоката складає 2 000 грн.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг. Якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Наявність договірних відносин між адвокатом Ворсуляк М.С. та позивачем ОСОБА_4 підтверджується договорами про надання правової допомоги від 20 січня 2020 року (т.4 а.с.24-26).

Разом з тим, матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги від 16 листопада 2017 року за №11, про який згадується у попередньому розрахунку позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 (т.2 а.с.22). Так само як і не надано суду договору про надання правової допомоги від 17 липня 2018 року за № 8, про який зазначено у попередньому розрахунку судових витрат позивача ОСОБА_5 (т.3 а.с.99).

Крім того, акти виконаних робіт, акти приймання-передачі наданих послуг у матеріалах справи відсутні, що унеможливлює визначення розміру витрат на правничу допомогу судом з метою розподілу.

Отже, суду першої інстанції у відповідно до вимог ст.ст.137,138 ЦПК України не надані докази, на підтвердження понесених позивачами вищезазначених витрат (сплати гонорару, витрат на проїзд), а також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги так само як і доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість. Тому підстав для їх стягнення у суду відсутні.

З відповідачки підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати, а саме на користь:

- ОСОБА_4 - 4 130,80 грн.;

- ОСОБА_5 - 1 409,60 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд першої інстанції вірно дійшов до висновку про визнання частково недійсними оскаржені свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року та визнання права позивачі на ј спадкового майна, стягнувши з відповідача на користь позивачів грошову компенсацію за Ѕ продане спадкове майно (кожному по ј).

При цьому, визнання судом недійсним свідоцтва фактично є скасуванням документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію права у розумінні ст.26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У цьому випадку рішення суду про визнання свідоцтва недійсним є достатньою підставою для внесення запису про скасування державної реєстрації прав, а тому практичне значення для окремого зазначення про це у резолютивній частині рішення суду відсутнє.

Разом з тим, в резолютивній частині рішення суд невірно указав про визнання права власності позивачів у порядку спадкування за законом на ј майна після смерті батька ОСОБА_6 , а ні баби ОСОБА_7 та невірно вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч.4 ст.376 ЦПК України).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні з викладенням резолютивної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Гареєва Євгена Шамільовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 січня 2020 року змінити, виклавши резолютивну частину в редакції цієї постанови.

Позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року, зареєстровані в реєстрі за № № 2169, 2170, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б. на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) - в частині посвідчення права власності ОСОБА_2 на Ѕ частину спадкового майна.

Визнати право ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ) на 1/4 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ) грошову компенсацію в сумі 35 250 грн. (тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят гривень) за ј частину відчуженого ОСОБА_2 спадкового майна, що було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, виданих державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Визнати право ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_7 ) на 1/4 частку спадкового майна після смерті ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, видані державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_7 ) грошову компенсацію в сумі 35 250 грн. (тридцять п`ять тисяч двісті п`ятдесят гривень) за ј частину відчуженого ОСОБА_2 спадкового майна, що було зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 03 листопада 2015 року за реєстрами № № 2169, 2171, виданих державним нотаріусом Добровеличковської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області Левітчук Г.Б.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 ) судові витрати у розмірі 4 130,80 грн. (чотири тисячі сто тридцять гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_7 ) судові витрати у розмірі 1 409,60 грн. (одна тисяча чотириста дев`ять гривень шістдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді :