Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/10241/21
Номер провадження 22-ц/824/8456/2021
Головуючий у суді першої інстанції М.О. Заставенко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
11 серпня 2021року місто Київ

Номер справи 753/10241/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Сіра Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року, ухваленеу складі судді Заставенко М.О., в приміщенні Дарницького районного суду м.Києва, повне рішення складено 23.03.2021, -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, мотивованим тим, що він надавав ОСОБА_2 грошові кошти для закупівлі обладнання для вітрової станції та виконання робіт по монтажу електростанції. Грошові кошти були надані у різних сумах під розписки, а саме: 19.03.2019 - 3 000 доларів США, 29.03.2010 - 3 000 доларів США, 23.04.2019 - 81 000 грн., 17.04.2019 - 80 000 грн., 14.05.2019 - 1 400 доларів США, 04.06.2019 - 20 000 грн. та 30 000 грн., 07.06.2019 - 1 000 доларів США. Термін виконання зобов`язань, зазначений у розписках, минув (кінцевий термін виконання зобов`язання 10.06.2019), проте ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконав, отже грошові кошти підлягають поверненню. Станом на сьогоднішній день грошові кошти за вищевказаними розписками відповідачем не повернуті. З метою досудового врегулювання спору позивач надсилав відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість, однак відповідач претензію не отримав, конверт повернуто позивачеві, грошові кошти не повернуто.

З урахуванням наведених обставин, посилаючись на укладення між сторонами договору позики та порушення його умов відповідачем щодо повернення коштів, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 8 400 доларів США та 211 000 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову безпідставно не взяв до уваги обставини, викладені у позові та докази надані позивачем на підтвердження укладення між сторонами саме договору позики, а не підряду. Суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 61 ЦК України «Підряд», Законом України «Про захист прав споживачів», а не положеннями норм цивільного права щодо позики, на які у позові посилався позивач. Суд не взяв до уваги, що відповідач видав позивачу на підтвердження укладення договору позики розписки про позичені грошові кошти у гривнях та доларах США.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_4 підтримав подану апеляційну скаргу, просив задовольнити її з викладених підстав.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції повторно не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від відповідача не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача з урахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України. Неявка відповідача в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Так, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

З урахуванням наведеного, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 61 ЦК України «Підряд», Законом України «Про захист прав споживачів», а не положеннями норм цивільного права щодо позики, на які посилається позивач. Суд не вбачав підстав для стягнення з відповідача грошових коштів, оскільки позивачем не доведено укладення між сторонами договору підряду. А надані позивачем розписки суд визнав неналежними та недопустимими доказами, які не підтверджують факт погодження сторонами обсягу підрядних робіт та їх вартості.

Проте, з такими висновками суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки вони суперечать наявним у матеріалах справи доказам та встановленим судом обставинам з огляду на наступне.

Так, статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 посилався на укладення між ним та ОСОБА_2 договору позики та порушення відповідачем умов щодо повернення коштів. Також позивач у обґрунтування заявлених позовних вимог стверджував про те, що грошові кошти були надані ним відповідачу для виконання робіт по закупівлі обладнання для вітрової станції та її монтажу.

На підтвердження заявлених у позові вимог, позивач надав суду розписки, складені відповідачем.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає позикодавцю за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від позикодавця певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Так, згідно розписки від 19.03.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 3 000 доларів США, що еквівалентно 81 300 грн для закупки обладнання для вітрової станції. Зобов`язався виконати роботи в строк до 09.04.2019. В разі невиконання зобов`язався повернути кошти в повному обсязі.

Відповідно до розписки від 29.03.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 3 000 доларів США, що еквівалентно 81 300 грн для закупки обладнання для вітрової станції. Зобов`язався виконати роботи до 29.04.2019. В разі невиконання зобов`язався повернути кошти в повному обсязі.

Згідно розписки від 03.04.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 81 000 грн для закупки обладнання для вітрової станції. Зобов`язався виконати роботи в строк до 30.04.2019. В разі невиконання зобов`язувався повернути кошти в повному обсязі.

Відповідно до розписки від 17.04.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 80 000 грн в рахунок обладнання для електростанції. Зобов`язався виконати роботи до 10 травня 2019. У разі невиконання своїх обов`язків зобов`язувався повернути зазначену суму в повному обсязі.

Згідно розписки від 14.05.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1 400 доларів США як оплату за обладнання для вітростанції. Зобов`язався виконати свої зобов`язання до 10.06.2019. В разі невиконання своїх зобов`язань, зобов`язався повернути зазначену суму.

Відповідно до розписки від 04.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 20 000 грн за роботи (1 долар 27грн)

Відповідно до розписки від 04.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 30 000 грн за виконані роботи.

Згідно розписки від 07.06.2019 ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 1 000 доларів США за виконані роботи.

Надаючи оцінку зазначеним розпискам, суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються положеннями глави 61 ЦК України «Підряд», Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, однією з засад цивільного судочинства проголошено свободу договору, що передбачено у статті 3 ЦК України.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Змістом частин першої та третьої статті 857 ЦК України підтверджено обов`язок підрядника виконати роботу відповідно до умов договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимог, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру. Результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору підряду або для звичайного використання роботи такого характеру.

Згідно із частинами першою та третьою статті 858 ЦК України, якщо робота виконана підрядником з відступами від умов договору підряду, які погіршили роботу, або з іншими недоліками, які роблять її непридатною для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру, замовник має право, якщо інше не встановлено договором або законом, за своїм вибором вимагати від підрядника: безоплатного усунення недоліків у роботі в розумний строк; пропорційного зменшення ціни роботи; відшкодування своїх витрат на усунення недоліків, якщо право замовника усувати їх встановлено договором. Якщо відступи у роботі від умов договору підряду або інші недоліки у роботі є істотними та такими, що не можуть бути усунені, або не були усунені у встановлений замовником розумний строк, замовник має право відмовитися від договору та вимагати відшкодування збитків.

Аналогічні положення містяться і в частинах першій та другій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якою, зокрема, передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця.

Ураховуючи зазначені норми закону, суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами дійсно було укладено договір підряду, що вбачається із змісту розписок складених відповідачем.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що складені відповідачем розписки від 19.03.2019, 29.03.2019, 03.04.2019, 17.04.2019, 14.05.2019 свідчать про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів для закупівлі обладнання для вітрової станції. За вказаними розписками ОСОБА_2 зобов`язується перед ОСОБА_5 виконати роботи в обумовлений у розписках строк. У разі невиконання зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язується повернути ОСОБА_5 кошти в повному обсязі.

Розписками від 04.06.2019 та 07.06.2019 ОСОБА_2 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів за виконані роботи. Однією із розписок від 04.06.2019 ОСОБА_2 підтвердив факт отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000 грн за роботи.

Так, згідно наданих позивачем розписок, предметом договору підряду сторони обумовили надання відповідачем позивачу оплатної послуги щодо закупівлі обладнання для вітрової станції та виконання робіт, які відповідач зобов`язувався виконати, на підставі чого ОСОБА_1 було надано ОСОБА_2 грошові кошти. Сторони обумовили, що у разі невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 кошти у повному обсязі.

Суд позбавлений можливості встановити обсяг робіт, які зобов`язався виконати ОСОБА_2 згідно укладеного між сторонами договору підряду. Проте сторони обумовили у розписках строк виконання підрядником таких робіт.

Суд першої інстанції помилково вважав, що між сторонами не було укладено договір підряду у письмовій формі та без належного обґрунтування визнав надані позивачем розписки неналежними та недопустимим доказами.

Суд не врахував, що форма договору підряду може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень статей 205, 207 - 209 ЦК України. Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність.

Та обставина, що сторони не виготовили у встановленому законом порядку проектно - кошторисної документації не спростовує факт укладення між позивачем та відповідачем договору підряду та не позбавляє відповідача обов`язку виконати свої зобов`язання по придбанню обладнання та виконанню робіт або повернення грошових коштів, отриманих від позивача саме для закупівлі обладнання та виконання робіт.

Відповідачем не надано у розпорядження суду доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань, про які він зазначав у розписках, складених позивачу, позивач стверджує, що обладнання відповідачем закуплено не було, роботи виконані не були.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач просив захистити свої порушені права посилаючись на положення статей 1046, 1047 ЦК України, вважаючи, що між сторонами було укладено договір позики, а суд першої інстанції вирішив захистити його права у спосіб, про який позивач не просив суд, а саме застосувати до спірних правовідносин положення глави 61 ЦК України «Підряд», Законом України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, оскільки зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 144 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).

Таким чином, у випадку помилкового посилання позивача не на ту норму закону, суд, встановивши підстави позову, застосовує норму закону, яка регулює правовідносини сторін, незалежно від згоди на це позивача чи відповідача.

Тому неправильне зазначення позивачем правових норм на обґрунтування позову не є визначальним для суду при вирішенні питання про те, яким законом потрібно керуватися при захисті права позивача на повернення сплачених ним відповідачу грошових коштів для закупівлі обладнання для вітрової станції та за виконання робіт. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Дослідивши зазначені розписки, колегія суддів дійшла висновку про те, що зміст вказаних розписок спростовує твердження позивача про укладення між сторонами договору позики, а тому у суду відсутні підстави для застосування до даних правовідносин положення статей 1046, 1047 ЦК України, на які посилався позивач, як на підставу для задоволення заявлених ним позовних вимог. Натомість, судом встановлено, що між сторонами було укладено саме договір підряду, а тому у даному випадку для захисту порушеного права позивача застосуванню підлягають норми цивільного права, які регулюють правовідносини за договором підряду.

Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Як вбачається із матеріалів справи відповідач вимоги договору підряду не виконав. Строк виконання зобов`язань за розписками порушив.

Так, у разі невиконання своїх зобов`язань ОСОБА_2 зобов`язався повернути грошові кошти у повному обсязі у зазначені в розписках строки, а саме : згідно розписи від 19.03.20219 - 3000 доларів США у строк до 09.04.2019; згідно розписки від 29.03.20219 - 3 000 доларів США у строк до 29.04.20219; згідно розписки від 03.04.2019 -81 000 грн у строк до 30.04.2019; згідно розписки від 17.04.20219 - 80 000 грн у строк до 10.05.20219; згідно розписки від 14.05.20119 - 1400 доларів США у строк до 10.06.2019.

Частиною другою статті 849 ЦК України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Згідно ч.2 ст.852 ЦК України за наявності у роботі істотних відступів від умов договору підряду або інших істотних недоліків замовник має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що реально між сторонами був укладений договір підряду, проте він не був виконаний відповідачем. Строк виконання зобов`язання за договором, який підтверджується розписками, сплинув.

Встановивши те, що відповідачем грошові кошти були отримані від позивача, відповідач не виконав умови договору підряду у визначений сторонами строк обладнання не придбав, роботи не виконав, грошові кошти не повернув ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що неповернуті кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача як збитки позивача понесені у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору.

Щодо розміру грошових коштів, які підлягають поверненню позивачу відповідачем як збитки, апеляційний суд бере до уваги як належні та допустимі докази на підтвердження отримання від позивача відповідачем грошових коштів для закупки обладнання для вітрової станції та зобов`язання виконати роботи наступні розписи: від 19.03.20219 на суму 3 000 доларів США; від 29.03.20219 на суму 3 000 доларів США; від 03.04.2019 на суму 81 000 грн; від 17.04.20219 на суму 80 000 грн; від 14.05.20119 на суму 1 400 доларів США.

З огляду на зазначене, враховуючи встановлення недотримання вимог чинного законодавства та порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором підряду, відсутність доказів на виконання обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу в добровільному порядку, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за розписками від 19.03.20219, від 29.03.20219, від 03.04.2019, від 17.04.20219, від 14.05.20119, у зв`язку з чим підлягають відшкодуванню збитки у сумі 161 000 грн та 7 400 доларів США (що станом на дату ухвалення рішення судом апеляційної інстанції у національній валюті становить 197 992,18 грн (7400 доларів США х 26,75) та загалом сума до стягнення складає 358 992,18 грн (161 000+ 197 992,18= 358 992,18 грн).

Розписки від 04.06.2019, від 04.06.2019 та від 07.06.2019 суд не бере до уваги при визначенні розміру збитків, які підлягають відшкодуванню позивачу відповідачем, оскільки вказаними розписками ОСОБА_2 засвідчив отримання ним від ОСОБА_1 суму у розмірі 20 000 - за роботи, суму у розмірі 30 00 грн - за виконані роботи, суму у розмірі 1 000 доларів США - за виконані роботи. Таким чином, оскільки роботи були виконані, то відсутні підстави вважати, що позивачу було заподіяно збитків. Щодо розписки на 20 000 грн за роботи, то вона не дозволяє суду встановити факт виконання або невиконання таких робіт, а тому суд вважає, що позивачем не доведено заподіяння збитки у зв`язку з передачею відповідачу зазначеної грошової суми.

Суд позбавлений можливості дійти висновку, що вказані кошти були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 за виконані роботи чи за роботи, які повинні були бути виконані підрядником. Вказані розписки суд визнає неналежним доказом на підтвердження наявності підстав для відшкодування збитків за ними. (розписки від 04.06.2019 у розмірі 20 000 грн, від 04.06.2019 у розмірі 30 000 грн, та від 07.06.2019 у розмірі 1 000 доларів США). Також зазначені розписки не можуть слугувати доказом на підтвердження невиконання відповідачем грошових зобов`язань за договором позики, на що позивач посилається у позові, оскільки колегія суддів вважає, що зміст таких розписок свідчить про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000 грн за роботи, а у розмірі 30 000 грн та у розмірі 1 000 доларів США за виконані роботи.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів за розписками від 04.06.2019 у розмірі 20 000 грн, від 04.06.2019 у розмірі 30 000 грн, та від 07.06.2019 у розмірі 1 000 доларів США. не підлягають задоволенню з наведених вище підстав.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом оригіналів доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи суд першої інстанції не встановив належним чином при вирішенні справи та помилково вважав відсутніми підстави для стягнення з відповідача на користь позивача збитків у вигляді грошових коштів, які були надані ОСОБА_1 ОСОБА_2 для закупівлі обладнання для вітрової станції та виконання робіт за розписками від 19.03.2019, від 29.03.2019, від 03.04.2019, від 17.04.2019, від 14.05.2019.

Жодних доказів на спростування обставин, встановлених судом апеляційної інстанції відповідач до суду не подав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, порушивши норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, таке рішення суду не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін по справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції не установив всіх обставин справи та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 збитків у вигляді грошових коштів, які були отримані відповідачем згідно розписок для закупівлі обладнання для вітрової станції та виконання робіт у зазначений строк.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати позивача по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3 589,92 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 5 384,88 грн підлягають відшкодуванню відповідачем, що є пропорційним задоволеним позовним вимогам позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) грошові кошти у сумі 358 992 (триста п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот девяносто дві) грн. 18 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3 589 (три тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 92 коп. та за подачу апеляційної скарги до суду у розмірі 5 384 (п`ять тисяч триста вісімдесят чотири) грн. 88 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 17.08.2021.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна