14 квітня 2021 року Справа № 414/488/21
Провадження № 2/414/230/2021
Кремінський районний суд Луганської області у складі:
головуючого судді Безкровного І.Г.,
за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою зареєстрований колишній власник квартири ОСОБА_2 , який з 2001 року за місцем своєї реєстрації не проживає та виїхав до Російської Федерації. Особистих речей та майна відповідача у належній позивачу квартирі немає. Разом із цим, факт реєстрації відповідача перешкоджає позивачу у реалізації її права власності на вказану квартиру, у зв`язку з чим позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.
У судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в яких також зазначила, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти винесення заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надходило, відзиву на позов не подав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв`язку з неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки ним не повідомлялося, відзиву на позову він не подав, а позивач не заперечувала проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, про що судом була постановлена відповідна ухвала.
Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 29.10.2001 позивач набула право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку подарував їй відповідач ОСОБА_2 . Зазначені обставини також підтверджуються технічним паспортом на зазначену житлову квартиру, в якому позивач зазначається власником цієї квартири (а.с. 8-9, 10-11).
Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 22.02.2021, видана кооперативом «Ёлочка» м. Кремінна, позивач ОСОБА_1 разом зі своїм сином ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).
З акту про встановлення фактичного проживання осіб від 24.03.2021, складеного депутатом Кремінської міської ради Кульбач Л.А. та засвідченого підписами сусідів-свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з 2001 року проживає позивач ОСОБА_6 , яка є власником цієї квартири. Відповідач ОСОБА_2 у зазначеній квартирі не проживає з 2011 року, його особистих речей та майна у квартирі немає (а.с. 21).
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Також відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Як було встановлено судом, ОСОБА_2 тривалий час, а саме з 2001 року не проживає у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , а отже достатні та триваючі зв`язки останнього з квартирою за зареєстрованим місцем проживання, права користування яким його просить позбавити ОСОБА_1 , в даному випадку очевидно відсутні.
Суд враховує, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Водночас суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача ОСОБА_1 як власника житлової квартири захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлової квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в якій залишається зареєстрованим колишній власник цієї квартири - ОСОБА_2 , який не перебував та не перебуває у родинних відносинах із позивачем, і факт його реєстрації створює перешкоди позивачу у реалізації її права власності на цю житлову квартиру.
Таким чином, інтереси позивача ОСОБА_1 як власника житлової квартири в даному випадку переважають інтереси колишнього власника ОСОБА_2 , у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який тривалий час не проживає у цій квартирі, що очевидно свідчить про забезпечення його іншим житловим приміщенням.
З огляду на це суд дійшов висновку, що в даному випадку припинення права користування відповідачем вказаним житлом відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції.
Враховуючи зазначені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за місцем реєстрації у квартирі позивача ОСОБА_1 , а тому позов останньої підлягає повному задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловою квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його складення позивач не подав апеляційної скарги, а відповідач не подав письмової заяви про перегляд заочного рішення. У випадку подання позивачем апеляційної скарги, заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У випадку подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили у випадку подання відповідачем апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга може бути подана до Луганського апеляційного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня складення цього заочного рішення. Заява про перегляд цього заочного рішення може бути подана до Кремінського районного суду Луганської області протягом тридцяти днів з дня його складення.
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Суддя І.Г. Безкровний