Ухвала

16 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 623/3954/19

провадження № 61-12432ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 13-39/11-00226-с-а, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 178 415,00 грн строком до 21 жовтня 2018 року зі сплатою 9,5 % річних.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором 21 жовтня 2011 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 13-39/11-00226-с-а/1, відповідно до умов якого поручитель зобов`язалася нести солідарну відповідальність перед банком за виконання позичальником у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором.

03 жовтня 2018 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення права вимоги, за яким товариство набуло право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі і за кредитним договором від 21 жовтня 2011 року № 13-39/11-00226-с-а та договором поруки від 21 жовтня 2011 року № 13-39/11-00226-с-а/1.

Позивач зазначав, що позичальник належним чином не виконував свої зобов`язання у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2019 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 286 501,39 грн, з яких заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) - 138 023,50 грн; заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги - 21 991,30 грн; заборгованість за нарахованими процентами згідно з кредитним договором (з моменту відступлення права вимоги на дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 12 200,70 грн; нараховані 3 % річних - 12 433,00 грн; втрати від інфляції - 52 708,96 грн; нарахована пеня за обліковою ставкою Національного банку України - 49 143,93 грн.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 21 жовтня 2011 року № 13-39/11-00226-с-а в розмірі 286 501,39 грн; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 4 297,52 грн.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Вердикт Капітал» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних доказів права вимоги до відповідачів, тому позов задоволенню не підлягає.

Постановою Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал» задоволено частково. Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 солідарно на користь ТОВ «Вердикт Капітал» 224 579,28 грн заборгованості за кредитним договором від 21 жовтня 2011 року № 13-39/11-00226-с-а, укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , яка складається з 138 023,50 грн - заборгованості за тілом кредиту, 21 991,30 грн - заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, 12 433,00 грн - 3 % річних та 52 131,48 грн - інфляційних втрат. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 8 422,07 грн, по 4 211,04 грн з кожного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд звернув увагу на те, що відповідачами не надано доказів, що вони сплачували заборгованість за кредитним договором первісному чи новому кредитору, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Щодо суті позовних вимог, то суд апеляційної інстанції вказав, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 21 жовтня 2011 року № 13-39/11-00226-с-а банк виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 178 415,00 грн, проте в порушення умов договору позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим і підлягає стягненню з позичальника та поручителя на користь кредитора заборгованість у заявленому розмірі 138 023,50 грн.

Щодо стягнення процентів за користування кредитом, то апеляційний суд дійшов висновку, що, починаючи з 03 жовтня 2018 року (дата договору про відступлення права вимоги), новий кредитор не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, оскільки з 21 жовтня 2018 року припинився строк кредитування, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих після 03 жовтня 2018 року, не підлягають задоволенню у зв`язку з їх безпідставністю, заборгованість за процентами повинна нараховуватися тільки до моменту укладення договору про відступлення права вимоги від 03 жовтня 2018 року, яка станом на 03 жовтня 2018 року становить 21 991,30 грн та підлягає стягненню з відповідачів на користь ТОВ «Вердикт Капітал».

Оскільки кредит за умовами договору від 21 жовтня 2011 року мав бути повернутий до 21 жовтня 2018 року і після спливу цього строку кредитор не мав права нараховувати пеню за прострочення виконання зобов`язання згідно з умовами кредитного договору, то апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів пені в розмірі 49 143,93 грн за період з 01 вересня 2018 року по 02 вересня 2019 року не відповідають вимогам закону та встановленим обставинам справи, отже, у цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Звертаючись до суду з позовом та здійснюючи розрахунок суми 3 % річних, інфляційних втрат, ТОВ «Вердикт Капітал» визначило період їх нарахування з 01 вересня 2016 року по 02 вересня 2019 року згідно з наданим позивачем розрахунком цих нарахувань. Таким чином, 3 % річних за період з 01 вересня 2016 року по 02 вересня 2019 року, на думку колегії суддів апеляційного суду, становить 12 433,46 грн (138 023,50х3х1096/365/100), однак, як вбачається, з позовних вимог товариство просило стягнути їх в розмірі 12 433,00 грн, тому саме ця сума і підлягає стягненню. Також, на переконання апеляційного суду, підлягають стягненню і інфляційні втрати, проте їх розмір необхідно зменшити з 52 708,96 грн до 52 131,48 грн згідно з розрахунком.

Окремо апеляційний суд розглянув питання поруки відповідача ОСОБА_3 , дійшовши висновку, що порука не припиненою з підстав, передбачених частинами першою, четвертою статті 559 Цивільного кодексу України, а тому, зважаючи на солідарний характер зобов`язань ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перед кредитором, відповідачі мають відповідати перед позивачем за неналежне виконання своїх зобов`язань за кредитним договором у солідарному порядку.

У липні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується.

Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором кредиту у загальному розмірі 286 501,39 грн, який не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн), а тому постанова Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року, відповідно до вимог ЦПК України, не підлягає касаційному оскарженню.

Посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга не містить.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень про відмову у відкритті касаційного провадження.

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (справа «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, а обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не наведені, то відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак В. В. Яремко