ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/291/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Грох Л.М., Костенка А.М.

секретар судового засідання - Кошельник В.М.,

з участю представника апелянта, третьої особи,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2020 року, суддя Мазурок О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

встановив :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей Хмельницької районної державної адміністрації, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову вказав, що він є власником вищевказаної квартири, у якій зареєстрований та проживає його син, ОСОБА_4 16.09.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка, ОСОБА_2 . Місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 . 24.11.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано, однак відповідач, не зважаючи на те, що фактично не проживає у вищевказаній квартирі і по сьогоднішній день у ній зареєстрована. Таким чином, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі з травня 2017 року, тобто більше одного року, а також враховуючи те, що між сторонами відсутні домовленості щодо її проживання в зазначеній квартирі, вважає, що наявні правові підстави для визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не взяв до уваги тієї обставини, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 , тобто вона є онукою позивача. Рішенням Хмельницької міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2017 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, ОСОБА_2 у квартирі позивача з травня 2017 року не проживає, а проживає у квартирі своїх батьків - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , що належить їм на праві спільної часткової власності у рівних частках. Враховуючи, що Ѕ частина вказаної квартири належить матері ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , апелянт вважає, що відповідач забезпечена житлом, відтак реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , носить формальний характер, однак чинить незручності та порушує права позивача як власника квартири.

Крім того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як батьки та представники малолітньої ОСОБА_2 , не зверталися в її інтересах з позовом до позивача про усунення перешкод у користуванні житлом, законодавча заборона щодо визнання малолітньої особи такої що втратила право користування жилим приміщенням відсутня, тому суд повинен був дослідити всі докази в сукупності, а не лише вказати на вік відповідача, яка проживає разом зі своєю матір`ю у с. Грузевиця, в той час як реєстрація місця проживання малолітньої у належній йому квартирі створює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, позбавляє його можливості на власний розсуд розпоряджатися власною квартирою, у відповідності з нормами ч. 1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 ЖК України, позивач зобов`язаний нести тягар утримання житла з урахуванням тієї обставини, що в квартирі зареєстрована особа, яка фактично не проживає у ній.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги не заперечував.

Інші учасники справи в суд не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши пояснення та перевіривши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що співвласниками квартири АДРЕСА_1 в рівних частках є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 77, 79-80).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_2 , батьками якої є син позивача, ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , яка була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , за місцем проживання та реєстрації свого батька, ОСОБА_4 , який є власником 1/3 частини вказаної квартири (а.с. 9-10).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що правова підстава реєстрації місця проживання малолітньої ОСОБА_2 в спірній квартирі у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що така реєстрація відбулася на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому її не проживання у спірній квартирі, за місцем її реєстрації, не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягненням певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав.

Висновок суду першої інстанції є обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , його син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку приватизації набули у власність в рівних частках квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 77).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 народилася дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання якої зареєстровано у вищезазначеній квартирі (а.с. 9, 10, 16).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.11.2017 року (а.с. 50). ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у належній їй на праві спільної часткової власності квартирі, що за адресою: АДРЕСА_2 зі своєю дочкою ОСОБА_2 (а.с. 13, 50-51).

Звертаючись до суду позивач ОСОБА_1 вказав на те, що відповідач ОСОБА_2 втратила право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з фактичним не проживанням у ньому понад один рік, з травня 2017 року.

Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року, п. 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року).

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому належить вважати, що вона набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (ст. 16 Конвенції).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27.06.2019 року у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що малолітня ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не може самостійно визначати своє місце проживання, тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 755/16152/16-ц).

Крім того, позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише у разі наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, якого в матеріалах справи немає.

Посилання апелянта щодо вчинення йому перешкод у користуванні власним житлом у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 через необхідність оплати додаткових витрат по утриманню квартири не є обґрунтованим, оскільки позивач є власником 1/3 частини спірного нерухомого майна, в той час як двоє інших співвласників квартири не ставили питання щодо позбавлення ОСОБА_2 права на користування житлом. Крім того, заявник (за доведеності понесення ним витрат на утримання житла одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Не спростовують висновків суду також й інші доводи апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2021 року.

Судді: Р.С. Гринчук

Л.М. Грох

А.М. Костенко