2-2057/11
2/465/43/21
У Х В А Л А

судового засідання

02.04.2021 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої - cудді Марків Ю.С.

при секретарі Чапля В.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

прокурора Машталяра Ю.А.

третьої особи ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи Кріль Т.Є.

представника третьої особи Гаталяк М.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання представника відповідача про закриття провадження в частині позовних вимог позивача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про зобов`язання ОСОБА_4 за власні кошти привести у попередній стан самовільно встановлену перегородку на площі кухні, душову кабіну, умивальник та санвузол, привести перегородку між кухнею та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_1 до такого стану, щоб площа житлової кімнати становила 15,4 кв.м., демонтувати самовільно встановлений двохфункційний газовий котел, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває цивільна справа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про зобов`язання ОСОБА_4 за власні кошти привести у попередній стан самовільно встановлену перегородку на площі кухні, душову кабіну, умивальник та санвузол, привести перегородку між кухнею та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_1 до такого стану, щоб площа житлової кімнати становила 15,4 кв.м., демонтувати самовільно встановлений двохфункційний газовий котел та позов прокурора Франківського району м. Львова поданого в інтересах позивача ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про зобов`язання ОСОБА_4 демонтувати самовільно встановлену перегородку на площі кухні, душову кабіну та санвузол, демонтувати кухню квартири АДРЕСА_1 , газові прилади, а саме двохфункційний котел, газову плитку та інженерно-технічне обладнання.

Від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Бельдій Н.В. надійшло клопотання про закриття провадження у вказаній справі в частині позовних вимог ФРА до ОСОБА_4 , таке мотивоване тим, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В обґрунтування даного клопотання зазначено, що при розгляді даної справи порушена інстанційна юрисдикція в частині розгляду позовних вимог ФРА до ОСОБА_4 . Покликаючись на Постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 06 квітня 2020 року у справі №2-150/11 зазначає, що спір в частині об`єднаного позову Франківської районної адміністрації Львівської міської ради є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, відтак справа за позовом такого суб`єкта належить до компетенції адміністративних судів.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Бельдій Н.В. клопотання підтримала, просила таке задовольнити.

Інші учасники справи в судовому засіданні категорично заперечили щодо задоволення такого.

Представник Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, пояснила, що на момент їхнього звернення до суду у 2012 році суд не вказав на те, що дана справа повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства, окрім того, під час перегляду рішення Франківського районного суду м.Львова від 16.05.2013 року ні суд апеляційної, ні суд касаційної інстанції не зазначав, що вказаний спір має розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Прокурор зазначив, що у випадку задоволення клопотання представника відповідача буде порушено право особи на розгляд справи у розумний строк, оскільки, дана справа і так перебуває в провадженні судів різних інстанцій близько 9 років. Окрім того, під час перегляду рішення суду першої інстанції в касаційному порядку ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ порушень процессуального характеру, в т.ч., щодо неможливості розгляду даної справи в порядку ЦПК не зазначав.

Представник третьої особи ОСОБА_2 зазначив, що у випадку звернення позивачем з позовом в порядку адміністративного судочинства на даному етапі, такому може бути відмовлено в поновленні строку на звернення до суду у зв`язку з тривалим розглядом даної справи, відтак особа буде позбавлена доступу до правосуддя.

Третя особа ОСОБА_2 пояснила, що протягом більше 10 років страждає від дій відповідача у даній справі, закриття провадження у справі призведе до порушення всіх розумних строків розгляду такої, оскільки, справу потрібно буде розглядати спочатку, а відтак до порушення статті 6 Конвенції.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подане клопотання та матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів («Diya 97 v. Ukraine», №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у п. 1 ст. 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Згідно із ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст. 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).

Подібні за змістом висновки наведені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року у справі №761/46959/17.

Судом враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентним є рішення Європейського суду з прав людини у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаному Рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Вищевказані норми процесуального права мають сприяти розгляду цивільних справ у розумні строки.

Щодо покликань представника відповідача на те, що судом касаційної інстанції не вирішувалось питання предметної юрисдикції, оскільки дане питання не ставилось сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Як вбачається з положень ч.3 цієї статті суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, суд бере до уваги, що касаційною інстанцією під час перегляду рішення суду у даній справі в 2014 році не вказано на невірне застосування судами попередніх інстанцій процесуального законодавства щодо розгляду даної справи в порядку цивільного судочинства.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, позивач дійсно звернувся до суду з позовом у 2012 році, тобто 9 років тому, склад суду першої інстанції змінювався декілька разів, справа перебувала на розгляді в суді як апеляційної так і касаційної інстанції, відтак суд, враховуючи положення статті 6 Європейської Конвенції з прав людини, вважає, що сторони мають право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог позивача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про зобов`язання ОСОБА_4 за власні кошти привести у попередній стан самовільно встановлену перегородку на площі кухні, душову кабіну, умивальник та санвузол, привести перегородку між кухнею та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_1 до такого стану, щоб площа житлової кімнати становила 15,4 кв.м., демонтувати самовільно встановлений двохфункційний газовий котел слід відмовити з метою забезпечення дотримання статті 6 Конвенції та принципу правової визначеності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, ст.ст. 223, 255, 257, 259 260, 263 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі в частині позовних вимог позивача Франківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_4 , з участю третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Львівського комунального підприємства «Львівський ліхтар» про зобов`язання ОСОБА_4 за власні кошти привести у попередній стан самовільно встановлену перегородку на площі кухні, душову кабіну, умивальник та санвузол, привести перегородку між кухнею та житловою кімнатою квартири АДРЕСА_1 до такого стану, щоб площа житлової кімнати становила 15,4 кв.м., демонтувати самовільно встановлений двохфункційний газовий котел.

Ухвала остаточна та окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 07.04.2021 року.

Суддя Марків Ю.С.