Справа № 525/254/21
Номер провадження 2/525/217/2021
РІШЕННЯ

Іменем України

13 серпня 2021 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Гавриш О.В.,

представника відповідача Савісько В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами, -

встановив:

В березні 2021 року представник позивача - адвокат Журба Сергій Васильович від імені позивачки ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 03 листопада 2020 року ОСОБА_1 та ТОВ ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' уклали кредитний договір № 0528-4114. У всіх відносинах між позичальником та товариством використовується електронний підпис позичальника одноразовим ідентифікатором відповідно до Правил та Закону України "Про електронну комерцію". Договір укладений строком на 21 день від дати отримання кредиту позичальником, що передбачено п. 2 Договору, термін платежу 23 листопада 2020 року відповідно до п. 3.1. Договору. Пунктом 4. та п.п. 3.2., 3.3. Договору зазначено, що кредитор надав ОСОБА_1 грошові кошти в кредит у сумі 5000,00 (п`ять тисяч) гривень на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит і сплатити нараховані проценти за користування кредитними коштами із розрахунку 2% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. Грошовий еквівалент процентів за користування кредитними коштами складає 2100,00 (дві тисячі сто) грн. 00 коп. Реальна річна процентна ставка згідно пункту 4. Договору складає 730% річних. Відповідно до п. 3.5. Договору разом до сплати 7100, 00 грн. На виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 0528-4114 від 03.11.2020 року споживач ОСОБА_1 сплатила кредитору ТОВ ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' всього 6300,00 грн. Вважають, що кредитором порушено частину 2 статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та частину другу статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки фактично при видачі кредиту представники товариства-кредитора не ознайомили позичальницю з умовами кредитування та ризиками. Як наслідок, ОСОБА_1 , здійснюючи оформлення кредиту через Інтернет за лічені хвилини, не мала можливості об`єктивно оцінити та осмислити умови кредитування, виявити недоліки та оцінити всі можливі ризики та збитки. Тому просять визнати частково недійсними пункти Договору про надання споживчого кредиту № 0528-4114 від 03.11.2020 року.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, позивачка направила до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її представника, позов підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 37-38).

Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' Савісько В.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з мотивів викладених у відзиві (а.с. 44-51), зазначив, що усі посилання позивача на порушення права як споживача є необгрунтованими та безпідставними.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03 листопада 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'' та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0528-4114. Даний договір підписаний позивачкою за допомогою електронного підпису А725 (а.с. 12).

Відповідно до пункту 1 Договору № 0528-4114 кредитодавець надає позичальникові грошові кошти в кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та нараховані проценти за користування кредитом. Строк кредиту становить 21 день до 23 листопада 2020 року. Річна процентна ставка згідно пункту 4. Договору складає 730% річних. (а.с. 12).

Відповідно до п. 13 Договору № 0528-4114, даний кредитний договір та Правила надання споживчого кредиту (а.с. 13-19) складають єдиний договір. Правила про надання споживчого кредиту підписані позивачкою за допомогою електронного підпису А725.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію", відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Беручи до уваги вказані норми закону, суд приходить до висновку, що договір № 0528-4114, укладений між сторонами 03.11.2020 року в електронній формі, що містить електронний підпис позивача та представника Товариства, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 (позика) цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оспорюваний кредитний договір було укладено з відповідачем в електронній формі, шляхом використання позичальником електронного підпису, визначеного ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", що відповідає правилам ч. 1 ст. 205 ЦК України.

Зі змісту Індивідуальної частини оспорюваного договору про надання фінансового кредиту, який наданий позивачем, встановлено, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник в свою чергу погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору за допомогою електронного підпису та надання номеру карти для перерахування відповідачем кредитних коштів.

Щодо твердження сторони позивача, що договір про надання споживчого кредиту, № 0528-4114 від 03.11.2020 року в частині застосування завищених відсотків за користування споживчим кредитом, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права; наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Щодо посилання позивачем, як на підставу своїх позовних вимог, на те, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, то відповідно до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Стаття 19 Закону встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Доводи позивача щодо того, що умови кредитного договору № 0528-4114 від 03.11.2020 року є несправедливими, так як сума компенсації за порушення позичальником виконання зобов`язань щодо погашення суми кредиту є завищеною, суд відхиляє, оскільки кредит надавався позивачу на строк 21 днень та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома в момент укладення договору.

За судового розгляду на підставі наданих позивачем доказів не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору № 0528-4114 від 03.11.2020 року вимогам законодавства та про несправедливість його умов, так як доводи позивача про ненадання повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні договору та нечесну підприємницьку практику ґрунтуються виключно на припущеннях і спростовуються самим змістом договору.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Втім, зазначених законом підстав недійсності договору позивачем не доведено.

На переконання суду, саме позивач ініціювала укладення такого договору, оформивши заявку на сайті товариства, підписавши договір з використанням аналогового підпису, оскільки паспортні дані клієнта, зазначені в оспорюваному договорі, повністю відповідають паспортним даним позивача.

Суду не було надано доказів на спростування зазначеного.

Щодо твердження сторони позивача щодо не нарахування кредитодавцем штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором у період з 01.03.2020 року та на весь час дії карантину, із посиланням на положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення та поширення і коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 року за № 533-ІХ, то суд зазначає, що положення вище вказаного Закону не стосуються кредитних правовідносин.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено перед судом порушення прав з боку відповідача, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про електронну комерцію", ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст. ст. 6, 203, 215, 509, 525, 526, 536, 549, 551, 626, 627, 629 ЦК України, ст. ст. 211, 247, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до Товариства з обмеженою відповідальністю ''УКР КРЕДИТ ФІНАНС'', юридична адреса: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, місто Київ, 01133, ідентифікаційний код юридичної особи 38548598, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду на протязі тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційних скарг через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

Повний текст рішення виготовлено 18.08.2021 року.

Суддя Ю.І. Ячало