Справа № 454/2374/17 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/3793/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Наталія Іванівна, про визнання правочину удаваним та поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, уточненим заявою від 16.08.2018 року (а.с.141-142 т.1), в якому просила визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бойчук Н.І. 23.05.2015 року, реєстраційний №944, на ім`я відповідача ОСОБА_3 , та встановити, що 23.05.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу цієї квартири, визнати спільним майном подружжя дану квартиру, гараж в гаражному кооперативі №1 в АДРЕСА_2 в зоні «Д» №171, два транспортні засоби марки ЗАЗ TF 698 P та Suzuki Swift 1.0, грошові кошти на рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк» і визнати за нею право власності на 1/2 ідеальну частину вказаного майна.

Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що з 23.01.1993 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому в них народилось двоє дітей, які вже є повнолітніми. Протягом останнього часу відносини між ними погіршились і вони обоє бажали розірвання шлюбу, але не дійшли спільної згоди щодо поділу між ними нажитого у шлюбі майна, окрім того, відповідач почав вчиняти дії щодо приховування спільного майна, зокрема, без її відома уклав удаваний правочин договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бойчук Н.І. 23.05.2015 року, з метою приховати дійсний правочин договір купівлі-продажу квартири, щоб, в подальшому, позбавити її частки в цій квартирі, оскільки відповідач з дарувальником не були знайомими, не перебували в родинних відносинах і дарування не здійснювалось на засадах доброчинності.

Зазначає, що в шлюбі ними придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за ціною 12000 доларів США, збудовано гараж у гаражному НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 в зоні «Д» №171, орієнтовною вартістю 4000 доларів США, придбано два транспортні засоби марки ЗАЗ TF698P та Suzuki Swift 1.0, та здійснено вклад на банківський рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 40000 грн., а тому зазначене майно та грошові кошти є їхньою спільною сумісною власністю і підлягає поділу між ними в рівних частках.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м., укладений 23.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Н.І. за реєстровим номером 944.

Визнано укладеним 23.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 автомобіль марки «ЗАЗ TF698P», зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частину автомобіля марки «ЗАЗ TF698P», зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 440 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

Позивач ОСОБА_6 просить рішення скасувати в частині незадоволених позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що подружні відносини з відповідачем було припинено у 2017 році, про що вона зазначала у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу, а оскільки відповідач визнав позов, відтак, погодився з її доводами та вимогами, викладеними в позовній заяві, тому повторному доказуванню ця обставина не підлягає.

Апелянт вважає неправильним і необгрунтованим висновок суду про те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача, оскільки суд навіть не встановлював джерела походження цих коштів, а взяв до уваги лише показання свідка ОСОБА_7 , яка є рідною сестрою відповідача, а отже, заінтересованою особою, про припинення подружніх відносин з 2013 року.

Не погоджується апелянт ОСОБА_4 з висновком суду про те, що кошти від продажу у 2009 році автомобіля марки Suzuki Swift 1.0 були використані в інтересах сім`ї, оскільки автомобіль залишається бути зареєстрованим за відповідачем, а свідкові ОСОБА_8 була надана довіреність на керування автомобілем, відтак, цей автомобіль не був відчужений і будь-якого договору про це немає.

Стверджує, що спірний гараж хоч і знаходиться на виділеній у 1989 році земельній ділянці відповідача, але гараж було побудовано в шлюбі за спільні кошти подружжя.

Також апелянт наголошує, що спірні грошові кошти були розміщені на банківському рахунку під час перебування сторін у шлюбі, а тому є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю.

Відповідач ОСОБА_3 , просить рішення суду скасувати лише в частині визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 23.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що позивачем не підтверджено факту приховування сторонами договору дарування та укладення, насправді, договору купівлі-продажу. Висновки суду в цій частині апелянт вважає помилковими й такими, що не відповідають обставинам справи.

Окрім того, звертає увагу, що позивачка не була стороною договору, натомість, стороною договору був ОСОБА_5 , який не залучений до участі у справі, хоча оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про його права та інтереси, що є самостійною підставою для скасування рішення.

Також апелянт зазначає, що правильно визнаючи в мотивувальній частині рішення про те, що спірна квартира є його особистою власністю, суд взагалі заперечив право позивача на позов, разом з тим, розглянув його.

Заслухавши пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 з наступних підстав.

Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Судом встановлено, що 23.01.1993 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 15.10.2019 року.

Сторони мають двох дітей, які є повнолітніми.

Предметом спору в оскаржуваній частині рішення є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м. та житловою площею 16,4 кв.м., гараж в гаражному НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 в зоні «Д» №171, автомобіль марки Suzuki Swift 1.0 та грошовий вклад у розмірі 40000 грн., розміщений на банківському рахунку в АТ КБ «Приватбанк».

Квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 23.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Бойчук Н.І.

Договір дарування укладений між ОСОБА_5 (дарувальником) та відповідачем ОСОБА_3 (обдаровуваним).

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Задовольняючи вимогу позивача ОСОБА_4 про визнання договору дарування удаваним, суд виходив лише із того, що дарувальник та обдаровуваний не є між собою родичами, однак, позивач не довела, а суд не встановив дійсних намірів сторін, зокрема, тієї обставини, що волевиявлення сторін було спрямоване на укладення саме договору купівлі-продажу.

За таких обставин, правових підстав для визнання вказаного вище договору дарування удаваним немає, відтак, відповідно до вимог статті 57 СК України спірна квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності, а є особистою власністю відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірної квартири до об`єктів особистої власності відповідача, але помилково визнав договір дарування квартири удаваним, а тому рішення суду підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги позивача та, відповідно, задоволення апеляційної скарги відповідача.

Щодо інших об`єктів поділу, то в колегії суддів немає підстав для інших висновків по суті вирішення спору в оскаржуваній позивачем частині рішення, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, оскільки відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради народних депутатів №197 від 13.07.1989 року відповідачу було виділено земельну ділянку в районі цегельного заводу №33 під будівництво гаражу і доказів про те, що будівництво гаражу здійснене під час шлюбу, як стверджує позивач, немає, право власності на гараж у встановленому законом порядку не оформлене, а транспортний засіб марки Suzuki Swift 1.0 згідно довіреності від 09.11.2009 року передано у володіння та користування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , в тому числі з правом розпорядження продажу транспортного засобу на їх власний розсуд третім особам, за що відповідач отримав грошові кошти, які в подальшому використав в інтересах сім`ї.

Також судом першої інстанції встановлено, що грошові кошти, які позивач просить поділити, були внесені відповідачем на банківський рахунок після фактичного припинення між сторонами подружніх відносин, а тому є його особистою власністю.

Отже, в іншій частині вирішення спору суд правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, а тому в решті рішення суду необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2020 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання удаваним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м., укладеного 23.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Бойчук Наталією Іванівною за реєстровим номером 944, та визнання укладеним 23.05.2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 29,8 кв.м., скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_4 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.