ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6522/21 Справа № 209/3600/20 Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , який зареєстрований у квартирі з 03 червня 2013 року.

Позов мотивований тим, що їй на підставі договору дарування від 27 січня 2020 року на праві приватної власності належить квартира по АДРЕСА_2 .

Згідно довідки про склад сім`ї від 02 листопада 2020 року, в цій квартирі зареєстровані такі особи: з 23 серпня 1996 року її мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 03 червня 2013 року цивільний чоловік матері відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач, проживає в даній квартирі, але не сплачує комунальні платежі, не приймає участі в утриманні житла, не веде спільне господарство із ОСОБА_4 , взагалі квартирою не цікавиться, між ним та ОСОБА_4 постійно виникають сварки. 04 жовтня 2020 року з приводу неправомірних дій відповідача її мати зверталася до відділення поліції.

Згідно відповіді начальника відділення поліції від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_2 було винесено терміновий заборонний припис.

Проте, відповідач висновків для себе не зробив, продовжив зловживати своїми права і надалі продовжує перешкоджати її матері ОСОБА_4 належним чином користуватися житлом, декілька разів виганяв її з квартири.

Позивачка зазначила, що хвилюється за свою матір і бажає визнати зареєстрованого в квартирі відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти його з реєстрації за місцем проживання.

Позивачка та матір не чинили відповідачу перешкоди в користуванні жилим приміщенням.

Посилаючись на ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 16, ч.1 ст. 316, ч.1 ст. 317, ст. 319, ч.1 ст. 321, ст. 379, ст. 405 ЦК України, ст. 64 Житлового Кодексу УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця поживання в Україні», ст. 263 ЦПК України, постанову Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, вказала, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є належним способом захисту її, позивачки, порушених прав.

Зазначила, що ОСОБА_2 втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з тривалою несплатою комунальних послуг, незацікавленістю в утриманні житлового приміщення, проявами антигромадської поведінки, а тому, вона, позивачка, як власник житла, вимушена була звернутися до суду з цим позовом, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт в судове засідання не зявилась, належним чином викликалась за адресами зазначеними нею особисто в позовній заяві та апеляційній скарзі, конверти повернулись з відміткою Укрпошти невірна адреса та адресат відсутній за вказаною адресою. Заяв у відповідності до вимог ЦПК України про зміну адреси суду не подано. Також сторони сповіщались на сайті судової влади.

Колегія вважає позивачку, апелянта у справі належним чином сповіщеною про день та час розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка має загальну площу 34,3 кв.м., житлову площу 17,1 кв.м., що підтверджується договором дарування квартири, укладеним між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваним, посвідченим 27 січня 2020 року приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Савченко К.Є., зареєстрованим в реєстрі № 40 (а.с. 7) та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 січня 2020 року (а.с. 8).

Згідно довідки ТОВ «ЄРЦ КП» № 1/20804 від 02 листопада 2020 року про склад сім`ї (а.с. 9), особовий рахунок на квартиру по АДРЕСА_2 відкритий на позивачку ОСОБА_5 , яка зареєстрована у цій кватирі. У вказаній квартирі також зареєстровані: з 23 серпня 1996 року мати позивачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 03 червня 2013 року відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначила, що відповідач ОСОБА_2 є співмешканцем її матері - ОСОБА_4 . Він зареєстрований та мешкає у квартирі, але не сплачує комунальні послуги, що надаються до квартири, не приймає участі в утриманні житла, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, декілька разів виганяв матір позивачки із квартири.

Таким чином, позивачка, заявляючи позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 , заявляє про те, що відповідач з 2013 року постійно зареєстрований та мешкає в спірній квартирі разом з матір`ю позивачки ОСОБА_4 .

Крім того, у суді першої інстанції були допитані свідки: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили, що відповідач є співмешканцем матері позивачки, постійно проживає у спірній квартирі, зловживає спиртними напоями. Також підтвердили, що ця квартира раніше належала матері позивачки ОСОБА_8 і вона подарувала вказану квартиру дочці. Крім того, свідок ОСОБА_7 підтвердив, що позивачка у квартирі не мешкає, а працює та проживає в місті Києві.

Згідно пункту 1 частини першої ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Після укладення договору дарування квартири та переходу права власності на квартиру до позивачки, право власності ОСОБА_4 на квартиру припинилося, але на момент укладення договору дарування ОСОБА_4 та її співмешканець ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали у спірній квартирі та залишилися бути зареєстрованими та проживати в житловому приміщенні, після набуття позивачкою права власності на нерухоме майно.

Будь-які домовленості щодо зняття з реєстрації та виселення з квартири попереднього власника житла ОСОБА_4 та членів її сім`ї, договором дарування передбачені не були.

Позивачка просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою по АДРЕСА_2 , оскільки вважає, що після набуття нею права власності на цю квартиру, відповідач, який постійно проживає в спірній квартирі, чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, бо він веде аморальний спосіб життя, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, зловживає алкогольними напоями, застосовує до її матері, яка також мешкає у спірній квартирі, фізичне та психологічне насильство, інколи виганяє матір з квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються відсутність особи у житловому приміщенні та причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Проте, судом встановлено, що відповідач не втратив інтересу до спірної квартири, постійно мешкає та зареєстрований в житловому приміщенні, в якому також мешкає та зареєстрована мати позивачки.

У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року зазначено «Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що право позивачки, як власника нерухомого майна, не може бути захищено шляхом визнання відповідача таким, що втратив права користування спірним житловим приміщенням, бо він не залишав спірне житлове приміщення та постійно мешкає в ньому разом із членом сім`ї позивачки її матір`ю ОСОБА_4 .

Посилання апелянта про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в утриманні житла, веде аморальний спосіб життя, застосовує фізичне та психічне насильство до інших членів сім`ї позивачки, тобто систематично порушує правила співжиття, що роблять неможливими для інших проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, можуть бути підставою для припинення права проживання відповідача у належній позивачці квартирі та його виселення, у випадку підтвердження вказаних обставин належними та допустимими доказами

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку (квартири) передбачені ст. 157 ЖК УРСР та частиною першою ст. 116 ЖК УРСР.

Виселення згідно із частиною першою ст. 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

Частиною першою статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до частини другої статті 16 ЦК України можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати, здійснюючи правосуддя встановлено в статті 5 ЦПК України.

При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення частини першої статті 13, пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач, а отже, суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивач у спосіб, який останній не просить застосувати.

За загальним правилом (частина перша статті 5 ЦПК України) суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором.

При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, якій він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом.

Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (частина друга статті 5 ЦПК України).

Вказане з урахуванням положень частини першої статті 2 ЦПК України означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства у будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення в порушених правах.

Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захист.

Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, позивач повинен обрати саме такий спосіб.

Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадку, коли з врахуванням положень частини другої статті 5 ЦПК України, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи.

Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття «спосіб захисту права та/або інтересу» не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.

Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.

Тобто, саме на позивача покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивач не обґрунтовує ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.

Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивача у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача (який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі).

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 вересня 2019 по справі № 917/1739/17.

Позивачкою ОСОБА_5 не вірно обраний спосіб захисту свого права власності на належну їй квартиру по АДРЕСА_2 шляхом визнання відповідач таким, що втратив право користування житловим приміщенням у належній позивачці квартирі, бо її право власності могло б бути захищено шляхом позбавлення права відповідача користування житловим приміщенням та виселення з нього, за наявності відповідних для цього підстав.

Проте, такі позовні вимоги позивачкою не заявлялися, а суд, згідно, ч.1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що під час розгляду справи не встановлено наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, таких як передбачені в ч. 2 ст. 405 ЦК Упаїни, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позову ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко