У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2021 Справа №607/2144/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

заявниці ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року, ухваленого у цивільній за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, у зв`язку із нововиявленими обставинами та просила визнати укладений між нею та ТОКІППО контракт від 01 вересня 2016 року безстроковим трудовим договором; визнати недійсним та скасувати наказ від 21 грудня 2018 року №298-к про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи; поновити ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору з 26 грудня 2018 року; стягнути з ТОКІППО на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування поданої заяви зазначила, що у січні 2019 року вона зверталася до суду з позовом до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, посилаючись на ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року в задоволенні позову - відмовлено. Суд, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивача віднесено до категорії працівників, які на підставі закону можуть працювати за договором, у якому строк його дії може встановлюватись угодою сторін. Встановивши, що між ОСОБА_1 та ТОКІППО укладено строковий трудовий договір у формі контракту, після закінчення строку дії якого сторони не досягли домовленості про його продовження чи укладення нового, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням умов трудового законодавства. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року скасоване та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано контракт, який укладено між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти 01 вересня 2016 року трудовим договором, який укладено на невизначений строк; визнано незаконним та скасовано наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 298-к від 21 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи у зв`язку із закінченням строку контракту; поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору. 26 лютого 2020 року постановою Верховного суду касаційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти задоволено; постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року залишено в силі. Звернувшись у 2020 році до Головного управління Пенсійного фонду України, вона ( ОСОБА_1 ) дізналася, що на громадян передпенсійного віку поширюються гарантії захисту працівника від незаконного звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, які поширюються на усі трудові правовідносини. Ці гарантії поширюються також на неї ( ОСОБА_1 ). Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в України» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року. Відповідно до ст. 11 Закону громадяни похилого віку мають право на працю нарівні з іншими громадянами, яке додатково гарантується державними цільовими програмами, територіальними та місцевими програмами зайнятості населення. Забороняється відмова у прийнятті на роботу і звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу з мотивів досягнення пенсійного віку. Переведення працівника похилого віку і працівника передпенсійного віку з одного робочого місця на інше не допускається без його згоди, якщо при цьому змінюються істотні умови праці. Умови договорів про працю (контрактів, угод) з громадянами похилого віку, включаючи також і їх працю в період проживання в установах соціального забезпечення, не можуть погіршувати становище або обмежувати їх права, передбачені цим Законом і законодавством про працю. Такі умови є недійсними. Конституційний Суд України ухвалив Рішення №6-р (ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу Законів про працю України. Цим рішенням Конституційний Суд України визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) положення ч. 3 ст. 40 Кодексу. Згідно з положеннями частини третьої статті 40 Кодексу працівникові надаються гарантії захисту від звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні), а також у період перебування працівника у відпустці. Тобто законодавство не допускає звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності та відпустки. Істотними умовами укладення контракту є передбачення строку його дії, підстав його припинення чи розірвання. Таким чином, контракт укладається на строк, який встановлюється за погодженням сторін та містить чітке зазначення, коли розпочинається строк дії контракту та коли він закінчується. Проте наведене не може бути підставою для незастосування до працівників, які працюють відповідно до укладеного контракту, положень частини третьої статті 40 Кодексу, і такі працівники не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України. Положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. З цих підстав, рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. За вказаних обставин, заявниця ОСОБА_1 стверджує, що внаслідок звільнення її з роботи у Тернопільському обласному інституті післядипломної педагогічної освіти відбулася дискримінація її за віком. Під час розгляду її позову у Тернопільському міськрайонному суді не розглядалося питання про те, що вона є особою пенсійного віку. А рішення Конституційного суду від 04 вересня 2019 року у справі №6-р (ІІ) 2019 ухвалено після набрання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року законної сили, і про ці обставини вона ( ОСОБА_1 ) дізналася у січня 2021 року. Заявниця ОСОБА_1 вважає вищезазначені обставини такими, що мають значення для вирішення справи і є істотними для постановлення правильного рішення у справі, оскільки на їх підставі можна було зробити висновок про порушення її прав.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

У судовому засіданні ОСОБА_1 заяву про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти Лихий Б.П. в судове засідання не з`явився, попередньо у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог як безпідставних.

Заслухавши доводи заявниці ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тришак Олег Григорович до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено.

Із змісту цього рішення слідує, що після закінчення строку дії контракту сторони не досягли домовленості на його продовження чи на укладення нового. Таким чином, наказ директора Інституту від 21 грудня 2018 року за № 298-к про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України) є законним та скасуванню не підлягає, а звільнення позивача з роботи відбулось з дотриманням умов трудового договору.

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 17 квітня 2019 року скасоване та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; визнано контракт, який укладено між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти 01 вересня 2016 року трудовим договором, який укладено на невизначений строк; визнано незаконним та скасовано наказ Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти № 298-к від 21 грудня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи у зв`язку із закінченням строку контракту; поновлено ОСОБА_1 на посаді методиста навчально-методичного центру психологічної служби і соціальної роботи Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти на умовах безстрокового трудового договору.

26 лютого 2020 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти задоволено; постанову Тернопільського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року залишено в силі.

Згідно ч. 1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами. Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Перелік підстав, визначених статтею 423 ЦПК України для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічні роз`яснення викладені в пункті 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами».

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (ч. 4 ст. 423 ЦПК).

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року, яке залишене без змін Постановою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тришак Олег Григорович до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі - відмовлено.

Суд ухвалюючи рішення у даній справі прийшов до висновку, що між ОСОБА_1 та Тернопільським обласним комунальним інститутом післядипломної педагогічної освіти укладено строковий трудовий договір у формі контракту, після закінчення строку дії якого сторони не досягли домовленості про його продовження чи укладення нового, тому звільнення позивача відбулось з дотриманням умов трудового законодавства.

Проте, обставини, на які посилається заявниця у своїй заяві про перегляд рішення, зокрема, ухвалення Конституційним судом України рішення від 04 вересня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України № 6-р(II)/2019 (справа № 3-425/2018(6960/18) не є нововиявленими обставинами в розумінні положень ст. 423 ЦПК України.

За вказаних обставин, суд доходить висновку про те, що заявницею у судовому засіданні не доведено істотних для справи обставин, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи, а твердження заявниці про те, що при розгляді справи судом не розглядалося питання стосовно того, що вона є особою передпенсійного віку, а Конституційним судом України ухвалено рішення від 04 вересня 2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 , яким визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України не є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Згідно ч. 3 ст. 429 ЦПК за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Частиною 4 статті 429 ЦПК України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали, постанови за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу.

За вказаних обставин, оскільки відсутні підстави, передбачені статтею 423 ЦПК України, і не встановлена наявність інших підстав для такого перегляду згідно ч. 2 ст. 423 ЦПК України, отже, підстави для задоволення вказаної заяви і для перегляду даного рішення за нововиявленими обставинами відсутні.

На підставі наведеного та керуючись статтями 423, 424-426, ст. ст. 260-261 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського обласного комунального інституту післядипломної педагогічної освіти про визнання контракту безстроковим трудовим договором, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного тексту ухвали суду 12 квітня 2021 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка