"11" серпня 2021 р. Справа № 363/726/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючогосудді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гриб Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

встановив:

представник позивачів звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на необхідність виселення відповідача з належного позивачам житлового будинку АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що відповідач, який є сином позивачів, зловживає наркотичними засобами та алкогольними напоями, систематично влаштовує сварки з членами сім`ї, яким погрожує фізичною розправою, участі в утриманні будинку, ремонті та оплаті вартості житлово-комунальних послуг не приймає, що призводить до заподіяння позивачам матеріальних збитків. Тому на підставі ст. 116 ЖК України просить виселити відповідача із вказаного житлового будинку.

Представник позивачів подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову з викладених у ньому підстав.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання повторно не з`явився.

Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Так, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №69959990 від 07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками (по Ѕ частині) житлового будинку АДРЕСА_1 .

Як вбачається з позовної заяви у вказаному житловому будинку проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх син ОСОБА_3 , донька ОСОБА_4 та мати позивача ОСОБА_5 .

Згідно листа Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області №03-11/323 від 27 березня 2020 року місце проживання ОСОБА_3 зареєстроване за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з висновку дільничного офіцера поліції Вишгородського відділу поліції Головного управління національної поліції в Київській області лейтенанта поліції Маруненка Т.В. від 02 грудня 2019 року, до Вишгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції 13 листопада 2019 року надійшло звернення від ОСОБА_2 про те, що в неї виникла конфліктна ситуація з її сином, який на зауваження не реагує, погрожує заявниці та її чоловіку фізичною розправою. За наслідками відпрацювання вказаного матеріалу з ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду про недопущення протиправної поведінки.

Крім того, постановою Вишгородського районного суду Київської області від 23 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 березня 2020 року, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі десяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

Вказаною постановою суду встановлено, що 23 січня 2020 року близько 09 год. ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем проживання, а саме: АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї відносно своєї матері ОСОБА_2 , а саме виражався на адресу останньої нецензурною лайкою та погрожував їй фізичною розправою.

Крім цього, судом встановлено, що у подальшому ОСОБА_2 знову зверталася до правоохоронних органів із заявами щодо неналежної поведінки її сина ОСОБА_3 щодо вчинення ним сімейної сварки, висловлювання нецензурними словами, перебування у нетверезому стані. Зокрема, 22 грудня 2020 року, що підтверджується довідкою старшого дільничного офіцера поліції сектору превенції Вишгородського ВП ГУНП в Київській області капітана поліції Коваленка М.Ю. та 19 лютого 2021 року, що вбачається з витягу реєстру Вишгородського районного управління поліції ГУНП в Київській області щодо реєстрації заяви ОСОБА_2 .

З метою запобігання та протидії домашньому насильству рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 01 березня 2021 року в порядку ст. 3506 ЦПК України щодо ОСОБА_3 видано обмежувальний припис на строк шість місяців, якому заборонено перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

За наслідками виконання вказаного обмежувального припису на даний час ОСОБА_3 проживає в належній на праві власності ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_2 .

Як вбачається з довіреності від 23 травня 2019 року ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_3 управляти (користуватися) належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту депутата Вишгородської міської ради Київської області Тютюнника А.В. від 23 лютого 2021 року, в квартирі АДРЕСА_2 є все необхідне для ведення домашнього побуту та проживання.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені і у частині першій статті 156 ЖК УРСР.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Частиною першою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті є необхідною наявність двох умов: 1) систематичне порушення правил співжиття, а також 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішені справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішенні від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначено про те, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів. Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться (пункт 83 рішення ЄСПЛ у справі «Левчук проти України»).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідач систематично вчиняє конфлікти та сварки в сім`ї, погрожує позивачам фізичною розправою, притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, вже попереджався про недопущення протиправної поведінки правоохоронними органами та щодо якого видано обмежувальний припис згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відтак судом встановлено, що ОСОБА_3 систематичним порушенням правил соціального співжиття робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку.

З огляду на те, що заходи запобігання і громадського впливу на ОСОБА_3 виявились безрезультатними, з метою забезпечення ефективного захисту позивачів від домашнього насильства, суд вважає необхідним виселити відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення на підставі ст. 116 ЖК УРСР.

Вказаний спосіб захисту, на думку суду, є пропорційним та адекватним змісту порушеного права позивачів.

Втручання в права відповідача на проживання в житлі його батьків є виправданим і необхідним, переслідує легітимну мету й спрямоване на захист прав позивачів від домашнього насильства, коли відповідач має можливість користуватися й проживати в іншому житлі окремо від позивачів.

У той же час з огляду на характер спірних правовідносин та, беручи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає необхідним виселити відповідача з житлового будинку АДРЕСА_1 з наданням йому права на поселення та проживання в квартирі АДРЕСА_2 , що належить його бабусі ОСОБА_5 , яка довіреністю від 23 травня 2019 року уповноважила відповідача на користування вказаною квартирою.

За таких обставин судом встановлено порушення прав позивачів в цій справі, які підлягають захистові, а позов про це задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268, 280 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 з житлового будинку АДРЕСА_1 з правом поселення та проживання в квартирі АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено 18 серпня 2021 року.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його підписання.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем у апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його підписання.

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 27 листопада 1998 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 виданий 20 листопада 1998 року Вишгородським РВ ГУ МВС України в Київській області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 виданий 03 липня 2001 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя