Справа № 462/7053/20 Головуючий у 1 інстанції: Мруць І.С.
Провадження № 22-ц/811/1460/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Тарасенка Л.Л., представника відповідача Шнир Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Тарасенка Леоніда Леонідовича на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року у справі за позовом представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2020 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача коштів у сумі 360 000 гривень, що становить половину доходу, отриманого відповідачем від здачі в оренду спільного з позивачем майна.

Позовні вимоги представник позивача мотивував тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року, яка залишена без змін після її перегляду у касаційній інстанції, встановлено, що нежитлові приміщення №4-1, 4-2, 4-3, загальною площею 111 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 , є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з моменту набуття права власності на це майно. Також постановою суду покладено обов`язок на ОСОБА_4 компенсувати ОСОБА_5 суму кредиту, витраченого на ремонт даних приміщень, здійснено реальний поділ вказаних приміщень та встановлено, що вказане нерухоме майно, як під час шлюбу, так і після його припинення використовувалося ОСОБА_3 для здачі в оренду з метою отримання прибутку. Вважає, що доходи, отримані від здачі майна в оренду, є спільною власністю подружжя, тому вона має право на отримання половини таких.

Просив стягнути з відповідача кошти в межах строку позовної давності за період з грудня 2017 року по листопад 2020 року.

Рішенням Залізничного районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Сплачений судовий збір у розмірі 4 907 (чотири тисячі дев`ятсот сім) гривень 50 копійок залишено за позивачем.

Вказане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Тарасенко Леонід Леонідович.

Вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що доходи від здачі спільного майна в оренду є спільною сумісною власністю сторін по справі. Ці доходи входять до поняття майна, що наведене у ч. 1 ст. 61 СК України, а також до поняття «Інших доходів, що одержані одним із подружжя». Враховуючи те, що приміщення за адресою АДРЕСА_1 перебувало у спільній сумісній власності, то і доходи від використання майна, що є у спільній сумісній власності, також надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками з урахуванням презумпції рівності часток.

Звертає увагу суду на те, що право власності у позивача на частину приміщень за адресою АДРЕСА_1 виникло не з 11.12.2018 року (дата винесення цієї постанови) і не з 08.07.2020 року (дата остаточного вирішення спору Верховним Судом), а з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задоволити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Тарасенка Л.Л. на підтримання вимог апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_6 на заперечення вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на половину доходів, отриманих від здачі спільного сумісного майна подружжя в оренду, однак сума, яку позивач просила стягнути, не враховує здійснених відповідачем видатків, розрахунок отриманого чистого прибутку сторонами наданий не був, підстави для стягнення частини доходу у вказаному розмірі відсутні.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.07.2012 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року ухвалено здійснити реальний поділ нежитлових приміщень №№ «4-1», «4-2», «4-3», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 11,7 кв.м., як об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 еквівалент 14183,97 доларів США, що станом на час розгляду справи становить 393888, 84 грн. Ѕ частину коштів, щ обули сплачені ним особисто на погашення кредиту отриманого для придбання об`єкта спільної сумісної власності.

Цією ж постановою встановлено, що вищезгадане майно як під час шлюбу, так і після його припинення використовувалось для здачі в оренду з метою отримання прибутку.

Згідно із Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №227393459 від 08.10.2020 року, ОСОБА_1 є власником нежитлових приміщень №4-1, 4-2, загальною площею 53,9 кв.м. (в спільному користуванні тамбур 4,9 кв.м.) по АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №220876552 від 19.08.2020 року, на час видачі довідки ОСОБА_3 був власником нежитлових приміщень загальною площею 111 кв.м. (опис: нежитлові приміщення №4-1, 4-2, 4-3) за адресою АДРЕСА_1 . Згідно умов Договору оренди нежитлових приміщень, посвідченого Сиротяком М.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 06.08.2013 року в реєстрі за №607, укладеного між орендарем ТзОВ «РІТЕЙЛ УКРАЇНА» та орендодавцем - ОСОБА_3 , об`єктом даного Договору є вищезгадані нежитлові приміщення.

Відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 06.08.2013 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець) та ТЗОВ «Рітейл Україна» (орендар), орендодавець зобов`язується передати Орендарю в тимчасове платне користування нежитлові приміщення №4-1/3,0 кв.м., 4-2/101,8 кв.м., №4-3/6,2 кв.м., загальною площею 111,0 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться у власності орендодавця, а орендар зобов`язується оплачувати орендодавцю плату за користування. Загальна сума плати за календарний місяць оренди становить 15181, 00 гривень без ПДВ, що на момент підписання Договору еквівалентно 1900 доларів США згідно з офіційним курсом долара до гривні на день виставлення рахунку, порівняно з курсом, який діяв на день укладення даного Договору, розмір щомісячної плати пропорційно збільшується або зменшується.

Сторони домовилися про те, що сума плати за календарний місяць оренди протягом перших п`яти місяців становить 12150, 00 гривень без ПДВ, що на момент підписання Договору еквівалентно 1520, 65 доларів 65 центів США, згідно з офіційним курсом долара до гривні.

Сплата податків, та інших обов`язкових платежів, пов`язаних із виплатою орендної плати орендодавцеві, проводиться згідно діючого законодавства України (п.3.1. Договору).

Відповідно до копії Заяви-згоди, підписаної ОСОБА_1 02.08.2013 року та посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., позивач даною заявою дала згоду своєму колишньому чоловіку ОСОБА_5 на укладення та підписання договору оренди належних їм на праві спільної власності нежитлових приміщень загальною площею 111, 7 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на умовах на його розсуд. Також надала згоду на підписання її колишнім чоловіком ОСОБА_3 договорів про внесення змін та доповнень до договору оренди нежитлових приміщень (а.с.62).

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахування рішення Конституційного суду України від 19.09.2012р. № 17рп-2012, у справі за конституційним поданням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої цієї статті, майно приватного підприємця, сформоване за рахунок спільної сумісної власності подружжя є об`єктом спільної сумісної власності.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що доходи від здачі спільного майна в оренду є спільною сумісною власністю сторін по справі, а відтак позивач має право на половину доходів, отриманих від здачі майна в оренду.

У відповідності до копії договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року, такий укладено між ТзОВ «Рітейл Україна» (орендар) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендодавець), орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове користування нежитлові приміщення №4-1, №4-2, №4-3, загальною орендованою площею 111,0 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Строк дії договору встановлюється з 06.08.2020 року по 31.05.2023 року. П.3.1. Договору встановлено розмір місячної орендної плати, яка становить 20 000 гривень в місяць без ПДВ за весь об`єкт оренди.

Згідно додаткової угоди №1 від 01.12.2020 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року, укладеної між ТзОВ «Рітейл Україна» (орендар), фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 (сторона 2) та фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (сторона 3), сторони домовилися про включення Сторони 3 в зобов`язання згідно умов Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року.

Відповідно до п.4 цієї Угоди орендна плата за один місяць оренди становить 20000 грн без ПДВ за весь об`єкт оренди та розподіляється між Орендодавцями наступним чином: фізичній особі підприємцю ОСОБА_5 10000 грн. без ПДВ та фізичній особі підприємцю ОСОБА_1 10000 грн. без ПДВ, та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок Орендодавців до 10 числа місяця після звітного.

Пунктом 6 Угоди встановлено, що дана Додаткова угода вступає в силу з дати її підписання та строк цієї Додаткової угоди відповідає строку дії Договору. Дана Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року (а.с.63, 64).

Відповідно до довідки №5520-06 від 07.12.2020 року, виданою ТзОВ «Рітейл Україна», ОСОБА_1 за період з 01.12.2017 року до 05.08.2020 року, ОСОБА_5 було здійснено орендні платежі за користування приміщенням за адресою АДРЕСА_2 на загальну суму 901 500, 00 грн.

Відповідно до довідки від 09.03.2021 року, виданої ТзОВ «Рітейл Україна», у Товариства відсутня заборгованість перед ОСОБА_7 щодо платежів орендної плати по Договору оренди від 06.08.2021 року станом на листопад 2017 року, серпень 2021 року та грудень 2020 року.

Судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про втрату приміщенням за адресою АДРЕСА_1 режиму спільної сумісної власності з 11.12.2018 року, враховуючи наступне.

Постановою Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року у цивільній справі №465/275/16 було прийнято рішення про реальний поділ приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Виконання цього рішення було зупинено Ухвалою Верховного Суду від 19.08.2019 року до вирішення спору Верховним Судом. Постановою Верховного Суду від 08.07.2020 року вищевказану постанову залишено без змін.

Право власності у ОСОБА_1 на частину приміщення за адресою АДРЕСА_1 відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року виникло з моменту державної реєстрації права власності на нерухомість, а саме 06.10.2020 року. Відтак право приватної власності на частину приміщень за адресою АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_1 у жовтні 2020 року і з цього моменту у позивача виникло самостійне право передавати належну йому частину майна в оренду.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що позивачем по справі представлено суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. Водночас ОСОБА_3 наданий позивачем розрахунок не спростовано, та не обґрунтовано належними доказами розмір витрат, понесених ним у зв`язку з утриманням спільного майна.

Предметом доказування для ОСОБА_3 були обставини щодо понесення витрат на утримання спільного майна. Натомість долучені відповідачем документи цього не відображають.

Відтак згідно розрахунку позивача, який не був спростований відповідачем, з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 слід стягнути 490 750 грн. (за період з 01.12.2017 року по 05.08.2020 року 450 750 грн., за період з 06.08.2020 року по 30.11.2020 року 40 000 грн.)

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції і задоволення позовних вимог, слід змінити розподіл судових витрат, а саме з ОСОБА_3 слід стягнути в користь ОСОБА_1 4 907, 50 грн. судового збору за подання позовної заяви та 7361,30 за подання апеляційної скарги.

Крім того, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 3, 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження наданих послуг, відповідачем було надано: копію Договору про надання правової допомоги №28/04/02/ від 28.04.2020 року, копію Акту про надання послуг згідно договору про надання правової допомоги №28/04/02 від 28.04.2020 року, копію рахунку від 06.08.2021 року.

Згідно Акту про надання послуг згідно договору про надання правової допомоги №28/04/02 від 28.04.2020 року адвокатом були здійснені дії із опрацювання та аналізу документів, які є підставою позову, збирання доказів по справі, складення позовної заяви, складення інших процесуальних документів, участь у судових засіданнях по справі в суді першої та апеляційної інстанції, процесуальний супровід справи.

Колегія суддів вважає, що витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, відповідач у справі належним чином документально підтвердив такі витрати в розмірі 15 000 грн. Розрахунок витрат на правничу допомогу, складений із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. А відтак такі слід стягнути з відповідача.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 березня 2021 року слід скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Тарасенко Леоніда Леонідовича задоволити.

Рішення Залізничного районного суду Львівської області від 19 березня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 490 750 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 4 907, 50 грн. судового збору за подання позовної заяви та 7361,30 за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 15000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19.08.2021 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.