Провадження № 2/263/683/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Томіліна О.М., ознайомившись з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

12.11.2020 до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Позов обґрунтовано тим, що з 23.11.2010 позивач працювала бухгалтером у ФОП ОСОБА_2 за трудовим договором №0 від 23.11.2010. 22.04.2020 була звільнена за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України. Позивач протягом усієї роботу у відповідача не була у щорічній основні відпустці, однак при звільненні їй не була виплачена компенсація за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 37 604,28 грн. у строк, передбачений ст.116 КЗпП України. Просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку у розмірі 37 604,28 грн., не виплачену при звільненні та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 47 250,75 грн., а також судовий збір у сумі 840,80 грн.

19 листопада 2020 року ухвалою суду відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

25 лютого 2021 року від представника відповідача адвоката Башкісер К.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Правовідносини, що склалися між сторонами трудової угоди регламентуються КЗпП України, Конституцією України, ЗУ «Про відпустки», ЗУ «Про підприємництво» в редакції, що діяли під час таких правовідносин. Трудовою угодою від 23.11.2010 ФОП ОСОБА_2 уповноважив позивачку на здійснення функціональних обов`язків бухгалтера, тобто згідно з угодою та посадовою інструкцією позивачка повинна була самостійно провести відповідне нарахування та розрахунок усіх, визначених законом сум. Тобто ОСОБА_2 в контексті положень КЗпП України є власником (роботодавцем), а позивачка - уповноважений власником орган (особа). Позивач була уповноважена нотаріально посвідченою довіреністю на здійснення посадових обов`язків: ведення бухгалтерських документів, надання звітності у ДПІ, ПФ, ведення та зберігання кадрових документів (наказів про прийом на роботу і звільнення, про надання відпусток, заяв працівників), мала доступ до банківських рахунків ОСОБА_2 , використовувала кваліфікаційний сертифікат відкритих ключів. На підставі довіреності відповідач уповноважив позивачку та її чоловіка ОСОБА_3 на представництво її інтересів у будь-яких державних організаціях, установах з усіма правами, в тому числі з правом підпису. Уся бухгалтерська, кадрова та інша фінансова документація яка належала ОСОБА_2 знаходилася у позивачки, навіть після її звільнення. Доказом, що кадрове діловодство також входило обов`язків позивачки є її трудова книжка, заповнена власноруч. Оскільки іншого бухгалтера у ОСОБА_2 не було, усі дії та фінансові документи, зокрема, що стосуються нарахування та виплати заробітної плати були повністю у відповідачки, тому остаточний розрахунок з позивачкою при її звільненні з роботи не пов`язаний з наявністю вини роботодавця. Видача належно оформленої трудової книжки і проведення повного розрахунку у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України у день звільнення, є виключно відповідальністю та компетенцією позивачки, адже ніхто крім неї не мав обов`язку на виконання таких дій, а у відповідача відсутні знання в галузі бухгалтерського обліку, з цієї причини й було найнято бухгалтера. Твердження позивачки, що протягом такого значного часу вона не користувалася щорічними відпустками не відповідають дійсності, оскільки від неї надходили б звернення, скарги, заяви, але таких не має. Також зазначає, що позивачка працювала бухгалтером у ФОП ОСОБА_4 - дружини відповідача з 05.01.2006 по 22.11.2020 і на наступний день після звільнення уклала трудовий договір з ОСОБА_2 , до ОСОБА_4 позивачка також позивається з позовом про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку, мотивуючи тим, що з 2006 року по день звільнення їй не надавалась щорічна відпустка. Крім того, відповідно до акту службового розслідування ОСОБА_1 отримувала щорічну планову відпустку та фактично в ній знаходилася. Крім того, позивачка не передала документацію після звільнення з роботи, що стало приводом для звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального злочину за фактом викрадення чи приховування документів. За ознаками вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.357 КК України розпочато досудове розслідування, яке внесено до ЄРДР за №0000209. Будь-яких доказів, що позивачка з 23.11.2010 по час звільнення не перебувала у щорічних відпустках з вини ОСОБА_2 , зверталася із заявами про надання відпустки за вказаний період, а відповідач не надавав на її прохання відпустки, заперечував наданню відпусток ч якимось чином перешкоджав цьому - суду не надано. Позивачка навмисно не передала усю документацію, для приховування доказів щодо перебування у відпустці. Також представник відповідача зазначає, що статтею 83 КЗпП України в редакції від 19.11.2010 визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, тобто мова йде про виплату компенсації за останній робочий період. Враховуючи, що вина ФОП ОСОБА_2 як роботодавця повністю відсутня, позивачка не зверталася з письмовою вимогою про виплату належних на її думку як звільненому працівникові сум, доказів того, що позивачка не погодилася з розміром розрахунку при звільненні немає, вважає, що ОСОБА_1 зловживає правами та вводить суд в оману, маючи на меті незаконне збагачення за рахунок відповідача. Крім того представник позивача зазначає, що розрахунок при звільненні позивачка здійснювала собі особисто, була обізнана про належні їй при звільненні суми, не зверталася до відповідача із заявами і запереченнями, тому днем остаточного розрахунку є дата звільнення, а отже перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 25.04.2020, тобто наступного дня після звільнення та проведення з нею остаточного розрахунку, з яким вона погодилася, а отже тримісячний строк на момент звернення до суду з цим позовом позивачкою пропущено в про причину пропуску строку на зазначено. Також просить звернути у вагу на висновки Великої Палати Верховного суду, викладені у пункті 69.2 постанови від 12.08.2020 по справі №400/3151/19.

Також представником відповідача заявлено низку клопотань, зокрема, щодо допиту свідків, про витребування доказів, про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій остання зазначила, що відповідач помилково вказує період виплати компенсації як з 23.11.2020 по 24.04.2020, тоді як вірним є період з 23.11.2010 по 22.04.2020. Також зазначає, що ЗУ «Про підприємництво», на який посилається відповідач у відзиві втратив чинність з 1 січня 2004 року та не може вплинути на правовідносини та обов`язки сторін, з огляду на те, що період їх правовідносин припав на період з 23.11.2010 по 22.04.2020. Також суду не надано посадової інструкції, на яку посилається відповідач. За усною домовленістю з відповідачем позивач виконувала деякі доручення відповідача. Основний облік підприємницької діяльності здійснювався дружиною відповідача ОСОБА_4 відповідач як ФОП увесь час роботи позивачки перебував на спрощеній системі оподаткування, що не вимагає ведення бухгалтерського обліку взагалі, тільки заповнення книги доходів. Трудові відносини з найманими робітниками відповідач оформлював трудовим договором, а звільнення оформлювалось заповненням і підписом про звільнення в окремому пункті договору, отже твердження про відповідальність позивачки за ведення та зберігання кадрових документів 9наказів про прийом і звільнення, наказів про відпустки та ін.) вказане з метою ввести в оману суд. Відповідно до п.3 підписаної сторонами угоди про розторгнення трудового договору сторони не мали претензій одна до одної, а такий документ як «Акт прийому-передачі документів» та «Акт службового розслідування» з`явилися після того, як позивачка звернулася до суду. Обов`язок розрахуватися зі звільненим робітником повністю лежить на роботодавцеві. 24.04.2020 позивачка звернулася до відповідача з цінним листом №1/20 від 24.04.2020 з вимогою про сплату належних виплат, відповідь на який не була отримана. «Акт службового розслідування» взагалі не містить ніяких даних, оскільки у ньому розглядається діяльність працівника ФОП ОСОБА_4 та період роботи позивачки з 05.06.2006 по 22.11.2010. Також з «Акту службового розслідування» не вбачається, чи була повідомлена позивачка повідомлена про цей розгляд, чи була присутня, чи надавала пояснення. Належним та допустимим доказом перебування працівника у відпустці є узгоджений графік її надання та обов`язкове письмове погодження з працівником про її початок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачка не була повідомлена про нараховані їй суми.

Позивач заявила письмове клопотання про залучення до участі в розгляді справи в якості третьої особи - ГУ Держпраці у Донецькій області.

Суддя ОСОБА_5 перебував у плановій відпустці з 22.03.2021 по 05.04.2021 включно.

На підставі ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають із трудових відносин.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Аналіз фактичних обставин справи та норм процесуального закону, на переконання суду, дають можливість суду прийняти рішення про перехід від спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Оскільки дана справа з урахуванням повідомлених сторонами обставин та заявлених клопотань не є простою та потребує додаткових пояснень сторін в судовому засіданні, а також обговорення та вирішення заявлених клопотань в судовому засіданні, задля забезпечення можливості реалізації принципу рівності та справедливого балансу між сторонами, згадуваного у рішеннях ЄСПЛ (пункти 30-33 рішення у справі Менчинська проти Росії, пункт 53 у справі Мартіні проти Франці) суд вважає необхідним перейти до спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

При цьому, з урахуванням обставин справи, суті позовних вимог, клопотання представника відповідача про витребування доказів - інформації про доходи ОСОБА_6 за період з 2006 р. по 2010 р. з Центральної ДПІ МУГУ ДФС у Донецькій області має бути вирішено без виклику сторін та задоволено, оскільки має суттєве значення для правильного та своєчасного вирішення справи.

Так, згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 84 ЦПК України у разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.

Відповідно до ч. 8, 9 ст. 84 ЦПК України у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За невиконання судового рішення передбачена відповідальність статтею 382 КК України.

При здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) (далі - Конвенція) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію. Зазначене є завданням цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК).

Строки, що встановлюються судом, повинні відповідати принципу розумності. Визначаючи (на власний розсуд) тривалість цих строків, суду необхідно враховувати принципи диспозитивності та змагальності, граничні строки, встановлені законом, для розгляду справи при визначенні строків здійснення конкретних процесуальних дій, складність справи, кількість учасників процесу, можливі труднощі у витребуванні та дослідженні доказів тощо.

Неподання або несвоєчасне подання доказів призведе до затягування строків розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене суд вважає за необхідне витребувати інформації про доходи ОСОБА_6 за період з 2006 р. по 2010 р. з Центральної ДПІ МУГУ ДФС у Донецькій області.

Інші заявлені сторонами клопотання мають бути вирішені у судовому засіданні за участі сторін.

На підставі викладеного, керуючись ст.84, ч. 1 ст. 260, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Перейти від розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Призначити судове засідання на 10 год. 00 хв. 30.04.2021 року у приміщенні Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області (пр. Металургів, 31, каб. №10, 29).

Витребувати з Центральної ДПІ Маріупольського управління Головного управління ДФС у Донецькій області інформацію про доходи ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , за період з 2006 р. по 2010 р.

Копію ухвали направити учасникам справи та до Центральної ДПІ Маріупольського управління Головного управління ДФС у Донецькій області для виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.М.Томілін