Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 748/2551/19

провадження № 61-16159св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Концерн «Військторгсервіс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області в складі судді Меженнікової С. П. від 04 червня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду в складі колегії суддів: Онищенко О. І., Скрипки А. А., Харечко Л. К. від 03 вересня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформацію, розповсюджену громадянином ОСОБА_2 відносно позивача у зверненні від 04 червня 2019 року, адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3 , у повному обсязі, зокрема наступні твердження: - « Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю …», - «… Пана ОСОБА_6 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в очі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе»; зобов`язати ОСОБА_2 спростувати поширену у зверненні від 04 червня 2019 року недостовірну інформацію відносно позивача шляхом направлення протягом 10 днів з часу набрання чинності рішенням суду на адресу Президента України ОСОБА_3 листа, в якому повідомити, що інформація, розповсюджена у зверненні щодо ОСОБА_1 , а саме: « Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», -«… Пана ОСОБА_6 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в очі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе», є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, і за розповсюдженням якої ОСОБА_2 приносить публічні вибачення; стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 17 травня 2019 року № 23-ДП ОСОБА_1 був призначений на посаду Генерального директора Концерну «Військторгсервіс» з укладенням контракту. За результатами опрацювання звернення ОСОБА_2 , яке надійшло на адресу Концерну «Військторгсервіс» від Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України, ОСОБА_1 стало відомо, що відповідач звернувся з листом на адресу Президента України щодо, як він зазначив, неправомірних дій колишнього начальника філії «Військторг», який вимагав в нього кошти в розмірі 900 грн щомісячно за «безпроблемне використання об`єкта нерухомості» - будівлі кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 144,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у своєму зверненні відповідач звинуватив безпосередньо позивача у створенні незаконного механізму відібрання у орендарів державної нерухомості та організації корупційних дій. У своєму зверненні ОСОБА_2 вказує, що «Прикриваючись гучною назвою та корумпованими чиновниками з Міністерства оборони України цей Концерн та його керівники багато років паразитував на тілі Міністерства оборони України маючи у спадку від Радянського Союзу велику кількість ласих об`єктів нерухомості по всій території України здавав їх за непрозорою схемою наповнюючи свої гаманці тим самим довівши до банкрутства Концерн. Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу. Тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості до Концерну, нібито для великих і амбітних цілей займатися господарською діяльністю…». ОСОБА_1 вважає всі твердження відповідача стосовно незаконного відбирання об`єктів державної нерухомості у орендарів неправдивими та брехливими. За доводами позивача, саме ОСОБА_2 грубо та в односторонньому порядку порушуються вимоги Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та завдаються збитки Концерну «Військторгсервіс», а саме звернення на адресу Президента України спрямовані на особисту помсту позивачеві за не продовження дії договору оренди. Позивач вказує, що своїми діями та поведінкою відповідач створив негативну соціальну оцінку позивача в очах оточуючих, а саме: трудового колективу Концерну, Міністерства оборони, військової прокуратури та керівництва держави в особі Президента України, чим принизив честь, гідність ОСОБА_1 , як особи, та ділову репутацію керівника.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію, розповсюджену громадянином ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», у зверненні від 04 червня 2019 року адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3, зокрема наступні твердження: -«Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…». Зобов`язати ОСОБА_2 , спростувати поширену у зверненні від 04 вересня 2019 року адресованого на ім`я Президента України ОСОБА_3, недостовірну інформацію відносно ОСОБА_1 , Генерального директора Концерн «Військторгсервіс», шляхом направлення протягом 10 днів з часу набрання чинності рішення суду, на адресу Президента України ОСОБА_3 листа, в якому повідомити Президента України, що інформація, розповсюджена в зверненні від 04 червня 2019 року щодо ОСОБА_1 , Генерального директора Концерну «Військторгсервіс», а саме: -«Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих та амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у зверненні на ім`я Президента України звинувачує керівника Концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_1 в аферистській діяльності, шантажі підприємств. Разом із тим, жодних належних та допустимих доказів того, що вказана вище інформація відповідає дійсності відповідач не надав. Вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди належними та допустимими доказами не підтверджено, що така шкода дійсно заподіяна позивачу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року апеляційу скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 , задоволено. Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформації, розповсюдженої ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , а також в частині стягнення судового збору і відмовлено в задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Вирішено питання про судовий збір.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звернення ОСОБА_2 до Президента України про можливе вчинення посадовими особами Концерну «Військторгсервіс» (що здійснює свою діяльність в сфері оборони), в тому числі його керівником ОСОБА_1 , корупційних діянь було реалізацією конституційного права на звернення, з наміром захистити своє право оренди об`єкта нерухомості - кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та перевірити наведені в ньому обставини.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі № 235/4145/18-ц, від 08 травня 2019 року в справі № 761/37180/17, від 20 травня 2019 року в справі № 591/7099/16-ц, від 06 березня 2019 року в справі № 545/3721/15-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

03 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду із відзивом на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить в задоволенні зазначеної касаційної скарги відмовити, постанову апеляційного суду залишити без змін. Зазначає, що правильними є висновки апеляційного суду про відмову в позові, оскільки позивачем проведено оцінку дій керівника, посадової особи Концерну «Військторгсервіс», та свої судження доведено до Президента України, який за своєю суттю є Головнокомандуючим, з метою перевірки даних фактів.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року відкрито провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу № 748/2551/19 з Чернігівського районного суду Чернігівської області.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 04 червня 2019 року ОСОБА_2 направив на адресу Президента України ОСОБА_3 звернення, у якому просить призначити слідчу комісію, щоб провести незалежне розслідування в діяльності Концерна «Військторг», і в якому, зокрема вказує: «Прикриваючись гучною назвою та корумпованими чиновниками з Міністерства Оборони цей Концерн та його керівники багато років паразитував на тілі Міністерства оборони України маючи у спадку від Радянського Союзу велику кількість ласих об`єктів нерухомості по всій території України здавав їх за не прозорою схемою наповнюючи свої гаманці і тим самим довівши до банкрутства Концерн. Куди далі від попередників пішов нинішній керівник пан ОСОБА_1 він як і всі керівники до нього спочатку роздавав погодження на оренду об`єктів нерухомості, а потім починав головну аферу, тобто починав шантажувати підприємців, якщо не будуть домовлятися з ним на його умовах він почне процедуру повернення майна, об`єктів нерухомості, до Концерну, нібито для великих і амбітних цілей займатися власною господарською діяльністю…», «… до мене особисто звернувся начальник філії «Військторгсервіс» Концерну «Військторг» пан ОСОБА_6 з пропозицією за безпроблемне використання об`єкту нерухомості а саме кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 я повинен сплачувати йому ( ОСОБА_6 ) кошти щомісяця в розмірі 900 грн у разі відмови мені будуть заважати працювати і в подальшому відберуть приміщення нібито для власних цілей…», «…пана ОСОБА_6 після скандалу підтримав його керівник пан ОСОБА_1 який просто дивлячись мені в осі заявив «ти зробив проблеми нам, ми заберемо в тебе кафе».

Указане звернення було скеровано Генеральній прокуратурі України, яка направила його за належністю військовій прокуратурі Центрального регіону України та Міністерству оборони України.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 68 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (частина четверта статті 32 Конституції України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно із статтею 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.

Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року у справі № 8-пр/2003 звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Скасовуючи частково рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази й надавши їм належну оцінку, враховуючи зазначені положення закону, обґрунтовано виходив із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки відповідач у своєму зверненні до Президента України ОСОБА_3, як гаранта прав і свобод людини і громадянина, і який здійснює керівництво, зокрема у сфері оборони держави, просив провести перевірку вказаних ним фактів, реалізувавши своє право на звернення, закріплене у статті 40 Конституції України.

Викладена відповідачем інформація у зверненні до посадової особи містила власні судження з огляду на співставлення певних обставин, які мали місце, і стосувалися діяльності позивача, як посадової особи.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача на повагу до його гідності, честі та недоторканність ділової репутації, інформації розповсюдженої ОСОБА_2 відносно ОСОБА_8 , то відповідно дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, враховуючи, що такі вимоги є похідними від вимог про захист честі, гідності та ділової репутації.

Касаційна скарга не дає підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильного висновку судів попередніх інстанцій по суті спору та значною мірою зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, які викладені в постановах, що зазначені заявником у касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 червня 2020 року в частині, що не скасована апеляційним судом та постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун