ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 м. Чернівці

Справа № 718/743/20

Провадження № 22-ц/822/266/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.

секретар - Тодоряк Г.Д.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком, головуючий у І-й інстанції - Мінів О.І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 жовтня 2019 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. На даний час вони не можуть дійти згоди у добровільному порядку щодо поділу майна подружжя.

Зазначала, що з відповідачем спільно проживали з 1994 року до червня місяця 2018 року, за час проживання за спільні кошти та спільними зусиллями побудували житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У 2006 році закінчили будівництво та почали проживати у цьому будинку. Право власності на нього зареєстровано 14 травня 2018 року.

Просила визнати вищезазначений житловий будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Визначити частки в спільному майні подружжя за нею та ОСОБА_3 рівними, що становить в грошовому виразі по 87 201,50 грн. Виділити ОСОБА_1 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частину житлового будинку літ. А загальною площею 153 кв.м, та житловою 71,40 кв.м, гараж літ. Б, вбиральню літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Д, літню кухню літ. Е, сарай літ. Ж, огорожу №1, хвіртку № 2, ворота № 3, колодязь № 4, загальною вартістю 174 403 грн, визначивши за нею право власності на вказані будівлі. Виділити ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1 , а саме: 1/2 частину житлового будинку літ. А загальною площею 153 кв.м та житловою 71,40 кв.м, гараж літ. Б, вбиральню літ. В, сарай літ. Г, сарай літ. Д, літню кухню літ. Е, сарай літ. Ж, огорожу № 1, хвіртку № 2, ворота № 3, колодязь № 4, загальною вартістю 174 403 грн, визначивши за ним право власності на вказані будівлі.

У липні 2020 року ОСОБА_3 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 він отримав під будівництво в 1989 році згідно з рішеннями засідання правління колгоспу ім. Шевченка від 14 березня 1989 року та від 30 березня 1989 року, погоджених рішенням Драчинецької сільської ради №18/4 від 06 квітня 1989 року, якими йому було виділено земельну ділянку для будівництва площею 0,25 га. Після отримання земельної ділянки в травні 1989 року він розпочав будівництво житлового будинку та господарських будівель, літньої кухні, вбиральні, сараїв, яке в загальному закінчив в 1990 році.

Фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_1 розпочали наприкінці 1998 року, а 20 січня 1999 року вони одружились. У 2000 році він закінчив будівництво тільки огорожі, хвіртки та воріт. В подальшому всі оздоблювальні та ремонтні роботи по будинку проводились виключно за його кошти. ОСОБА_1 з дочкою він прописав у своєму будинку тільки в 2006 році. Однак державну реєстрацію права власності на власний будинок він провів у 2018 році, однак це не дає права ОСОБА_1 стверджувати, що будинок є спільно набутим подружжям за час шлюбу.

Вважав, що надані ним письмові докази повністю підтверджують, що спірний будинок та господарські споруди було ним збудовані та набуті до початку шлюбних відносин та реєстрації шлюбу з позивачем.

Разом з тим, вказував, що ОСОБА_1 не проживає в його домогосподарстві вже більше двох років, що підтверджується довідкою Драчинецької сільської ради №1333 від 25 червня 2020 року, з 19 листопада 2018 року в спірному будинку він проживає сам та є його власником. Отже, є підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житловим будинком.

Просив визнати житловий будинок АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю. Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Визнано житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку літ. А загальною площею 153,90 кв.м та житловою 71,40 кв.м, а також гаража літ.Б; вбиральні літ.В; сараю літ.Г; сараю літ.Д; літньої кухні літ.Е; сараю літ.Ж; огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3 та колодязя питного №4, вартістю 174 403 грн об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визначено частки у спільному майні подружжя рівними.

Визнано в порядку поділу майна колишнього подружжя за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який складається з житлового будинку літ. А, загальною площею 153,90 кв.м, житловою 71,40 кв.м, а також: гаража літ. Б; вбиральні літ. В; сараю літ. Г; сараю літ. Д; літньої кухні літ. Е; сараю літ. Ж; огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3 та колодязя питного №4., загальною вартістю 174 403 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225.

Визнано в порядку поділу майна колишнього подружжя за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та який складається з житлового будинку літ. А загальною площею 153,90 кв.м, житловою 71,40 кв.м а також: гаража літ. Б; вбиральні літ. В; сараю літ. Г; сараю літ. Д; літньої кухні літ. Е; сараю літ. Ж; огорожі №1, хвіртки №2, воріт №3 та колодязя питного №4., загальною вартістю 174 403 грн, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 225.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Аргументує апеляційну скаргу тим, що висновки суду зроблено на показах свідків зі сторони позивача, які є недостовірними та не повними. Обставини будівництва спірного житлового будинку та господарських споруд ще у 1990 році доводяться технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок. В описі характеристик будинку, господарських будівель та споруд, його основних конструктивних елементів та інженерного обладнання інженером з інвентаризації ОСОБА_5 було відображено справжній час побудови житлового будинку, літньої кухні, гаражу, сараїв, колодязю, а саме - 1990 рік.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, у якому просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити в силі.

Зазначає, що всіма свідками підтверджено той факт, що позивачка на час будівництва перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 і приймала участь у будівництві житлового будинку та господарських споруд. Довідка Драчинецької сільської ради №712 від 26 квітня 2018 року видавалася на підставі записів в погосподарській книзі, а інформацію про те, які саме будівлі та коли побудовані, отримано зі слів ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що Державна реєстрація права власності на новостворене нерухоме майно відбулася в період перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі, а саме 08 травня 2018 року, що відповідно до статті 60 СК України в поєднанні зі статтею 331 ЦК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на зазначене домогосподарство.

Спірна нерухомість набута ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_1 . У суду відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно ОСОБА_3 та є його особистою приватною власністю, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні.

Житлове господарство в АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, отже, ОСОБА_1 є співвласником вказаного майна і відповідно до статей 319, 321 ЦК України не може бути визнана такою, що втратила право користування ним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 січня 1999 року по 17 вересня 2019 року, спільно вели господарство, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет. За час перебування в шлюбі подружжям спільно та поступово здійснювалось будівництво спірного домогосподарства по АДРЕСА_1 .

В період перебування подружжя в зареєстрованому шлюбі, а саме 08 травня 2018 року, відбулася державна реєстрація права власності на новостворене нерухоме майно, що відповідно до статті 60 СК України в поєднанні зі статтею 331 ЦК України надає підстави для висновку про виникнення права спільної сумісної власності на зазначене домогосподарство.

Вищенаведені обставини встановлені на підставі доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку.

Статтею 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків, наданими сторонами доказами та визнаються учасниками справи і не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про власність", діючого на час виникнення спірних правовідносин, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Оскільки згідно зі статтею 17 Земельного Кодексу України та статтею 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно з існуючим на час спорудження спірного житлового будинку законодавством (ст.ст. 6, 30 ЗК України, ст.ст. 16, 17 Закону України «Про власність») індивідуальне житлове будівництво здійснювалося з метою забезпечення житловою площею тих громадян і членів їх сімей, яким у встановленому порядку надано право на земельну ділянку для будівництва будинку. У зв`язку з цим сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з`ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім`ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім`ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, чинного на час будівництва спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63, 70 СК України, частині 3 статті 368, частині 2 статті 372 ЦК України.

Майном, відповідно до частини 1 статті 190 та статті 179 ЦК України, є окремі речі, сукупність речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини 2 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Як закріплено положеннями статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 62 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Наведене вище відображає зміст презумпції спільної сумісної власності подружжя, спростування якої є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею 57 СК України, відповідно до пунктів 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

З огляду на зазначені норми цивільного законодавства, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що спірна нерухомість набута ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_1 .. Безспірних доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відповідачем не надано, а тому відсутні підстави вважати, що таке майно є його особистою приватною власністю.

Доводи апелянта з посиланням на довідку № 712 Драчинецької сільської ради від 26 квітня 2018 року, що стала підставою для внесення відомостей про рік побудови спірного домогосподарства в технічний паспорт, спростовуються іншими наявними у справі доказами, оскільки, як встановлено судом, така довідка видана зі слів ОСОБА_3 та на основі відкритого номеру в погосподарській книзі в 1989 році, коли ОСОБА_3 виділялась земельна ділянка під будівництво в АДРЕСА_1 .

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В частині 1 статті 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

За вимогами статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 09 квітня 2021 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак