П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2021року м. Київ

Справа № 753/1950/20

Провадження: № 22-ц/824/10542/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Українця В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції України, Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби в Рівненській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11 серпня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Рівненській області Соботюком І.М. щодо нього було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ № 1415949 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року постанову серії ЕАВ № 1415949 від 11 серпня 2019 року скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито. Зазначав, що йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у необхідності відновлення його порушених прав шляхом звернення до суду з позовом про скасування постанови, пошуку адвоката з метою надання йому професійної правничої допомоги, вишукування можливості оплати його послуги. Окрім того, він через декілька годин після винесення постанови відлітав у відпустку до Туреччини та був вимушений витрачати весь свій вільний час на телефонні переговори з адвокатом та свідками, що не давало йому можливості у повній мірі проводити відпочинок. За наведених обставин, просивсуд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь 20 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності, що відбулося внаслідок неправомірних дій поліцейського УПП в Рівненській області щодо винесення постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, яка була скасована рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.10.2019 року, йому була заподіяно моральну шкоду. Посилався на те, що відшкодування моральної шкоди органом державної влади не залежить від вини заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 640/16169/17). Також вказав, що згідно практики Європейського суду заявнику не може бути пред`явлена вимога про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 червня2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу Костюк М. в інтересах ГУ Державної казначейської служби України у Рівненській області заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для її відшкодування, оскільки судове рішення, яким скасовано постанову безумовно не встановлює доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності. Належних та допустимих доказів завдання позивачу моральної шкоди в матеріалах справи немає. Окрім того, реалізація права на оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди. Також вказував, що подані скаржником докази на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу є неналежними, оформленими з порушеннями, та такими, що не доводять заявлений до відшкодування розмір витрат.

Наконечна Д.О. в інтересах Департаменту патрульної поліції УПП в Рівненській області у відзиві на апеляційну скаргу також заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що позивачем не надано доказів як на підтвердження протиправних дій чи бездіяльності службової особи органу державної влади, так і спричинення йому моральної шкоди. Окрім того, сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав. Не погоджуючись з рішенням інспектора, він, позивач, у повному обсязі реалізував своє право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та інтересів.

За правилом частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України та частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, 11 серпня 2019 року інспектором Управління патрульної поліції в Рівненській області Соботюком І.М. щодо ОСОБА_1 було винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ № 1415949 та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року постанову серії ЕАВ № 1415949 від 11 серпня 2019 року скасовано, а справу про адміністративне правопорушення закрито (а.с. 6-8).

Рішення набрало законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів заподіяння моральної шкоди та наявності вини працівників Департаменту патрульної поліції чи протиправності дій, причинного зв`язку між рішеннями, діями або бездіяльністю працівників департаменту і шкодою, не доведено належними і допустимими доказами самого факту заподіяння шкоди такими діями відповідача. Сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про реальне порушення його прав, а не погоджуючись з рішенням інспектора, він у повному обсязі реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя шляхом звернення до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, АвтономнуРеспубліку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому,з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, за висновком Верховного Суду, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі338/12193/16-ц.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом також у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц, від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Дії інспектора УПП в Рівненській області, внаслідок яких було завдано моральної шкоди позивачу, є предметом доказування та, відповідно, встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елементу делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених КАС України.

Справи про оскарження постанов про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі розглядаються місцевими загальними судами.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності суб`єктів владних повноважень, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Метою оскарження позивачем постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності інспектора УПП в Рівненській області.

Однак, зазначене не є безумовним доказом неправомірності дій суб`єкта владних повноважень у розумінні положень статті 1174 ЦК України.

Доводи позивача зводяться до незгоди з процесуальним рішенням інспектора УПП в Рівненській області, яке, між іншим, ним було оскаржено в передбаченому КАС України та КУпАП порядку, що не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Сам факт скасування постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, ураховуючи, що його права та інтереси були поновлені судом.

Так, ОСОБА_1 реалізував своє право на оскарження постанови інспектора УПП в Рівненській області у порядку, встановленому законом, і задоволення поданого ним адміністративного позову становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку він, позивач, зазнав.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема, відшкодування моральної шкоди, а тому правильними є висновки суду першої інстанції про відмову у позові.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції. Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року залишенню без змін.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена судом апеляційної інстанції без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

І.В. Іванова