Дата документу 16.08.2021 Справа № 335/3595/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3595/19 Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження № 22-ц/807/2086/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, який діє в інтересах Запорізької міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року по справі за позовом керівника Запорізької місцевої прокуратури №3, який діє в інтересах Запорізької міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Свинаренко Олена Володимирівна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Сіпяков Олексій Сергійович, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області П`янтковська Оксана Григорівна, про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року керівник Запорізької місцевої прокуратури №3, в інтересах держави в особі Запорізької міської ради звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що у провадженні СВ Дніпровського ВП ГУНП у Запорізькій області заходиться кримінальне провадження № 0000013 за фактом незаконного заволодіння квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 4 ст.190 КК України. Нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва здійснює Запорізька місцева прокуратура №3.

Вказана квартира перебувала у власності ОСОБА_5 з 2006 року, після смерті якої перейшла у власність ОСОБА_1 , на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 та рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року, яким визнано право власності за останнім в порядку спадкування за законом. 13 жовтня 2016 року на підставі вказаного рішення суду право власності на вказаний об`єкт нерухомості зареєстровано за ОСОБА_1

29 листопада 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О.В. право власності на цей об`єкт нерухомості набув ОСОБА_2 ..

22 травня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О.С. власником цієї квартири стала ОСОБА_3 .

У подальшому, постановою Апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року, яким визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом скасовано та направлено для розгляду по суті за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, яким ухвалою від 19 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

У зв`язку з викладеним, як наслідок у ОСОБА_1 відсутні правові підставі розпоряджатися зазначеним майном.

Крім того, у подальшому 03 травня 2019 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г., власником значеного об`єкта нерухомого майна стала ОСОБА_4 .

Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу від 29 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , договір купівлі-продажу від 22 травня 2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір купівлі продажу від 03 травня 2019 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суперечать вимогам чинного цивільного законодавства України, останні мають бути визнані судом недійсними, оскільки зазначені правочини не відповідають вимогам ст.ст. 203, 215 ЦК України, суперечать інтересам держави та суспільства.

Крім того, зазначено, що оскільки у померлої ОСОБА_5 відсутні будь-які спадкоємці, то маються правові підстави для визнання відумерлої спадщини у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_2 , належної за життя на праві власності останній, яка померла.

Посилаючись на вищенаведене прокурор просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1568 від 29 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Свинаренко О.В.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 422 від 22 травня 2017 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Сіпяковим О.С.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер: 897 від 03 травня 2019 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пянтковською О.Г.;

- визнати відумерлою спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , а саме об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 29.76 кв.м., житловою площею 16.13 кв.м. та передати у власність територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради;

- стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь прокуратури Запорізької області в особі Запорізької місцевої прокуратури № 3 судові витрати.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2019 прийнято заяву Запорізької міської прокуратури №3 про уточнення позовних вимог. Залучено до участі у вказаній справі у якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб: приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ГТУЮ у Запорізькій області Свинаренко О.В., приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ГТУЮ у Запорізькій області Сіпякова О.С., приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ГТУЮ у Запорізькій області П`янтковську О.Г.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року відмовлено у задоволені позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_4 мали місце декілька реєстраційних дій, вчинених нотаріусами, наслідком яких є офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на спірну квартиру, у встановленому законом порядку. Суд першої інстанції врахував, що віндикаційні вимоги позивач не заявляє, а реституція у даному випадку неможлива, оскільки позивач не був стороною оспорюваного договору, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що задоволення позову і витребування спірної квартири у ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Крім наведеного, суд першої інстанції також звернув увагу, що прокурор, звертаючись до суду з позовом в інтересах Запорізької міської ради, не навів достатніх доказів та підстав, які свідчать про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, враховуючи, що представник Запорізької міської ради активно приймав участь у справі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заступник керівника Запорізької обласної прокуратури, який діє в інтересах Запорізької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Запорізького Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунутвання доводів апеляційної скарги заступник керівника Запорізької обласної прокуратури зазначає, що внаслідок неправильного застосування ст. 11, 16, 203, 215, 216 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» суд дійшов хибного висновку про те, що права позивача не підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Так, віндикаційний позов - це позов власника до володіючого невласника про повернення майна. У висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимоги власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Крім того, відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 у справі № 522/7636/14-ц, однією із обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позизіча, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Разом з цим, на час звернення прокурором до суду з указаним позовом спірне нерухоме майно не перебувало у володінні Запорізької міської ради, на підставах, визначених законом. Існував лише законний інтерес територіальної громади міста Запоріжжя, заснований на правових нормах статті 1277 ЦК України, що регулюють правовідносини набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. Проте, дії відповідачів призвели до порушення права територіальної громади міста Запоріжжя на отримання у власність майна, визнаного судом відумерлою спадщиною. Договорами купівлі-продажу беззаперечно порушуються права та інтереси територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Наявність вказаних договорів купівлі-продажу, дійсність яких не спростована в судовому порядку, фактично позбавляє Запорізьку міську раду можливості ставити питання про визнання спадщини відумерлою та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно.

Із наведених положень законодавства та позицій Верховного Суду вбачається, що прокурором обрано вірний спосіб захисту шляхом визнання договорів купівлі-продажу недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу її територіальній громаді.

Також, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, шо проведення реєстраційних дій нотаріусами свідчить про офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на квартиру, у встановленому законом порядку. Відповідно до викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15 висновків, за змістом статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, на підставі відповідного документу, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Також скаржник вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що задоволення позову та витребування спірної квартири у ОСОБА_4 призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Визнання спадщини відумерлою надасть змогу територіальній громаді м. Запоріжжя виконувати свої повноваження по забезпеченню мешканців міста Запоріжжя, які перебувають на соціальному квартирному обліку, житлом. У зв`язку з цим не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Висновки Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про покладення на ОСОБА_4 надмірного тягаря, вважають безпідставними, оскільки відповідно до законодавства вона має засоби юридичного захисту свого цивільного права.

Окрім того, зазначають, що суд першої інстанції також дійшов невірного висновку, що прокурором недотримано вимог ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» при зверненні з цим позовом до суду. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 дійшла висновку, що «незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та від повно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади с. Городите звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.»

В поясненнях до апеляційної скарги, Запорізька міська рада просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року скасувати, та ухвалити нове рішення. Яким задовольнити позов в повному обсязі. Пояснення Запорізької міської ради тотожні доводам апеляційної скарги заступника керівника Запорізької обласної прокуратури.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року залишити без змін. Наголошує на неможливості задоволення позову до неї, як до добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, судом першої на підставі матеріалів справи встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебувала у власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2006 року, посвідченого приватний нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М., за №2631., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06 лютого 2019 року (т.1 а.с. 24-24) та копією договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2006 року (т.1 а.с. 45-46).

Відповідно до копії актового запису про смерть №3084 від 24 квітня 2015 року складеного міським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 38).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року (справа № 332/1969/16-ц) встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з лютого 2009 року по день смерті ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 51-52).

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року (справа № 332/2978/16-ц) визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлої ОСОБА_5 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 53-55).

29 листопада 2016 року, на підставі вищезазначеного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року), між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Свинаренко О.В., за № 1568 (т.1 а.с. 203-205).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 травня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Сіпяковим О.С., за № 422, ОСОБА_3 набула права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 137-140).

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року у справі про встановлення факту, що має юридичне значення скасовано, а заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду (т.1 а.с. 56-58).

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2016 року у справі про визнання за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру, в порядку спадкування скасовано, справу направлено на розгляд за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя (т.1 а.с.59-62).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання права на спадщину залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою позивача (т.1 а.с. 63-64).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 травня 2019 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу П`янтковською О.Г., за № 897, ОСОБА_4 набула права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 227-253).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України удове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Отже, з`являється декілька шляхів досягнення кінцевої мети відновлення порушеного права або захисту інтересу. Таке явище називається сompetition of claims (конкуренція позовів).

Конкуренція позовів, якщо її трактувати буквально, є конкуренцією суб`єктивних цивільних прав (прав вимоги до порушника), що існують в рамках захисних цивільних правовідносин (складають зміст захисних зобов`язань) і реалізуються в судовому порядку, в результаті чого відбувається застосування відповідного способу захисту права чи інтересу.

Сенс такої конкуренції полягає у тому, що позивач має можливість обирати більш вигідний позов і долати обмеження, встановлені щодо іншої вимоги, яка ґрунтується на тих же самих фактах.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК Українизалежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Великою Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), сформульовано правовий висновок, за змістом якого задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням.

Водночас відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтування позову певними правовими нормами, як і посилання на фактичні обставини справи та визначення предмету спору, процесуальним законом покладено саме на позивача, у зв`язку з чим у відповідача у справі виникають певні правомірні очікування оскільки реалізація його прав на захист проти позову перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з правовими підставами, викладеними саме позивачем, а не тими, що можуть бути додатково самостійно визначені судом.

Разом з тим, прокуратура не зверталась до суду з вимогою про встановлення нікчемності правочину; вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була заявлена у встановленому порядку, а тому за правилами статей 11, 335 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду) не може бути предметом розгляду і щодо неї не може бути ухвалено рішення.

За таких обставин, вірним є висновок суду, що віндикаційні вимоги позивач не заявляє, а реституція у даному випадку неможлива, оскільки позивач не був стороною оспорюваного договору, і права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України.

Крім того, колегія суддів також погоджується з посиланням суду першої інстанції, на позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця ОСОБА_7 , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням.

Вказану позицію також наведено у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 521/8368/15-ц).

Судом обґрунтовано прийнято до уваги, що до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_4 мали місце декілька реєстраційних дій, вчинених нотаріусами, наслідком яких є офіційне визнання і підтвердження державою факту набуття права власності на спірну квартиру, у встановленому законом порядку.

У висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, також зазначено, що добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству.

Крім вищенаведеного, колегія також вважає необхідним звернути увагу щодо недоведеності вимоги про визнання спадщини відумерлою.

Так, відповідно до положень частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. У разі якщо на об`єкті нерухомого майна на момент відкриття спадщини знаходиться рухоме майно, що входить до складу спадщини, таке рухоме майно переходить у власність територіальної громади, якій передано нерухоме майно. Заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця, а якщо до складу спадщини входять земельні ділянки сільськогосподарського призначення власниками або користувачами суміжних земельних ділянок. У такому разі суд залучає до розгляду справи органи місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та/або за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.Особи, які мають право або зобов`язані подавати заяву про визнання спадщини відумерлою, мають право на одержання інформації з Спадкового реєстру про заведену спадкову справу та видане свідоцтво про право на спадщину. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

При цьому, звертаючись до суду з позовом про визнання спадщини відумерлої та посилаючись на відсутність спадкоємців після померлої ОСОБА_5 , прокуратурою на підтвердження зазначених обставин, не надано жодного доказу, що унеможливило перевірку судом кола спадкоємців померлої.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежностісуду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури, який діє в інтересах Запорізької міської ради залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 20 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: