Справа № 522/3366/21
Провадження № 2/522/5713/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси:

у складі: головуючої судді Ковтун Ю.І.,

за участі секретаря Лахматової С.В.,

представника відповідача адвоката Ніколаєва В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, адреса для листування: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17.01.2011 у розмірі 15142,91 грн. станом на 13.01.2021, а також просить стягнути сплачений судовий збір у розмірі 2270 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 17.01.2011. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею і банком Договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт на картковий рахунок, який в подальшому збільшився до 15500 грн. В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01.03.2019 згідно п.2.1.1.2.12 Сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язувався сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84,0 % - для картки «Універсальна голд». У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 13.01.2021 має заборгованість у розмірі - 42577,84 грн., яка складається з наступного: 13836,26 грн. - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 13836,26 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 756,65 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 27984,93 грн. - нарахована пеня. Разом з тим, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 15142,91 грн., яка складається з: 13836,26 грн. - заборгованість за кредитом, 756,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 550 грн. - заборгованість за пенею.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 березня 2021 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

05.04.2021 від представника відповідачки адвоката Ніколаєва В.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У відзиві посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16.01.2020 у справі № 522/11068/18, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.07.2020, встановлено факт відсутності укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» через неузгодженість істотних умов договору кредиту. Зазначає, що анкета-заява від 17.01.2011 в графі «Бажаний кредитний ліміт» не містить розміру кредиту. Жодних кредитних договорів між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» не укладалося, а підписана заява-анкета не є кредитним договором. Також зазначає, що про факт викрадення у ОСОБА_1 платіжної картки було повідомлено ПАТ КБ «ПриватБанк» та 23.05.2014 головним бухгалтером ПАТ КБ «ПриватБанк» видано довідку № 1506613, відповідно до якої ОСОБА_1 немає заборгованості перед ПАТ КБ «ПриватБанк». У 2016 році Службою безпеки ПАТ КБ «ПриватБанк» було проведено перевірку за фактом використання викраденої картки та встановлено, що грошові кошти знімала не ОСОБА_1 , а інша особа. Крім того, у наданому відзиві представник позивача вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності. Так, 25.10.2017 ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав відповідачці письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором № б/н від 17.01.2011, в якій банк користуючись своїм правом на дострокове повернення кредиту за вимогою Банку на підставі ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України визнав термін повернення кредиту таким, що настав та вимагав дострокового виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором. Оскільки термін повернення кредиту настав 25.10.2017, то позовна вимога про його стягнення могла бути подана в строк до 25.10.2020, разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом у березні 2021 року, що також є підставою для відмови у задоволенні позову (а.с. 90 - 94).

04.06.2021 від позивача до суду надійшла письмова відповідь на відзив, в якому зазначає, що сторонами при укладанні договору були обговорені усі істотні умови. Відповідачка підписанням анкети-заяви приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами є договором про надання банківських послуг. Посилання відповідачки на рішення суду по справі № 522/11068/18 є безпідставним, оскільки розглядалося питання виключно правомірності винесення виконавчого напису. Наразі кредитний договір не розірваний, не визнаний недійсним та неукладеним, є чинним та дійсним. Стосовно строків позовної давності зазначив, що відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяці. Отже, строк випущеної картки до останнього дня 08.2017 року. Позивач звернувся до суду з позовом 13.02.2021, отже строк позовної давності, враховуючи його збільшення згідно умов договору позивачем дотримано (а.с. 134 - 140).

У судовому засіданні 03.06.2021 представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

У судове засідання 27.07.2021 представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідачки в судовому засідання позов не визнав та просив у позові відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2011 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с. 27).

Обґрунтовуючи поданий позов, представник АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що відповідач належним чином не виконав умов договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 13.01.2021 становить - 42577,84 грн., яка складається з наступного: 13836,26 грн. - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 13836,26 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 756,65 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 27984,93 грн. - нарахована пеня. Разом з тим, позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 15142,91 грн., яка складається з: 13836,26 грн. - заборгованість за кредитом, 756,65 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 550 грн. - заборгованість за пенею.

Згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 75 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК).

Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України).

Підставою даного позову є невиконання кредитних зобов`язань відповідачкою, що пов`язані із отриманням нею кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до суду з даним позовом з підстав порушення ОСОБА_1 умов договору б/н, укладеного шляхом підписання анкети-заяви від 17.01.2011.

Обґрунтовуючи право вимоги, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 17.01.2011, позивач посилався на анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку», підписану сторонами 17.01.2011, Витяг з Тарифів банку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, виписку по рахунку за договором б/н станом на 16.01.2021 року, довідки про видачу кредитних карток та зміну кредитного ліміту.

Вказаними вище доказами позивачем у достатній мірі доведено факт отримання відповідачкою кредиту.

Матеріалами справи підтверджено фактичне користування відповідачкою кредитними коштами, що слідує з виписки по рахунку, що міститься в матеріалах справи, яка є належним доказом щодо заборгованості відповідачки за тілом кредиту, що відповідає пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, та узгоджується з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18-ц (провадження № 61-9618св19), аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 759/11453/20 (провадження № 61-417св21).

Оскільки позичальником порушено умови договору щодо повернення кредитодавцеві суми позики, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими.

Відповідачка посилається на факт викрадення платіжної картки в квітні 2014 року, проте доказів її блокування АТ КБ «Приватбанк» матеріали справи не містять. Натомість, з виписки за договором № б/н вбачається здійснення 21.05.2014 платежу з погашення заборгованості.

При цьому, суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на довідку видану ПАТ КБ «ПриватБанк» від 23.05.2014 за № 1506613, як на підставу відсутності будь-якої заборгованості перед позивачем, оскільки така довідка видана станом на 23.05.2014 та не свідчить про відсутність кредитної заборгованості на час звернення АТ КБ «Приватбанк» до суду з даним позовом.

Також суд вважає необґрунтованим посилання відповідачки на рішення у справі № 522/11068/18, оскільки предметом спору у вказаній справі є правомірність вчинення нотаріусом виконавчого напису, тоді як предметом спору у даній справі є вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (рішення у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», заява № 14902/04, від 20 вересня 2011 року).

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій щодо виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії вчинено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості останній платіж з погашення заборгованості за договором, укладеним між АТ «КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 здійснено 21.05.2014 року.

Позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення заборгованості з відповідачки 26 січня 2021 року, тобто після спливу встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

За таких обставин, ураховуючи, що відповідачка вказує на пропущення позивачем строку позовної давності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову АТ «КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту з підстав пропуску строку звернення до суду за захистом порушеного права, про поновлення якого банк не просив.

Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом та пені суд зазначає наступне.

Судом установлено, що у анкеті-заяві, підписаній ОСОБА_1 , процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання у визначений сторонами строк у вигляді відсотків та їх розміру.

Витяг з «Тарифів», доданий позивачем до позовної заяви, не є належним доказом погоджених сторонами умов кредитного договору, оскільки в ньому зазначена загальна інформація щодо усіх типів кредитних карт, з наданого документа неможливо встановити який вид кредитної картки і які тарифи були погоджені ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви. Такий Витяг не підписаний позичальником.

Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, наданим позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: строк пільгового періоду, підстави, порядок нарахування і строки погашення відсотків, неустойки, у тому числі у разі виникнення прострочених зобов`язань.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент виникнення спірних правовідносин взагалі містили умови, зокрема щодо сплати відсотків, пені, та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 відповідно до якої, відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойки не дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Такий висновок зроблено у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 756,65 грн. та пені у розмірі 550 грн. є необґрунтованими та підлягають залишенню без задоволення у повному обсязі.

Згідно із ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м.Одеси протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.І.Ковтун