Єдиний унікальний номер судової справи: 487/904/17
Провадження № 22-ц/812/28/21
Доповідач апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

12 квітня 2021року м. Миколаїв Справа № 487/904/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Самчишиної Н.В.,

суддів: Локтіонової О.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Пасечнюком І.П.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Щербини С.В., в приміщені цього ж суду о 13 год. 35 хв., повний текст рішення суду складено 27 січня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору викупу (відступлення) прав вимоги за кредитним договором,

встановив:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк» або Банк) про визнання частково недійсним, в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № NKVGK04040034 від 06 червня 2005 року, укладений 13 жовтня 2011 року, між іноземною компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та ПАТ КБ «ПриватБанк», договір зворотного викупу (відступлення) прав вимоги.

Позивач зазначав, що 06 червня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № NKVGK04040034, за яким він отримав грошові кошти у вигляді не відновлюваної кредитної лінії в сумі 94846,80 доларів США, з терміном повернення до 05 квітня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, того ж дня, за договором іпотеки позивачем передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

19 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, серед переліку яких значиться кредитний договір № NKVGK04040034 від 06 червня 2005 року та іпотечний договір б/н від 06 червня 2005 року.

13 жовтня 2011 року між відповідачами на підставі договору відбувся зворотній викуп (відступлення) прав вимоги за вказаним кредитним договором та іпотечним договором.

Позивач зазначав, що договір купівлі-продажу (відступлення) права вимоги від 19 лютого 2007 року був укладений в період дії встановленого законом обмеження та заборони на придбання права вимоги за договорами факторингу до фізичних осіб - не суб`єктів господарської діяльності, шляхом введення позивача в оману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, іноземна компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не є фінансовою установою та не має ліцензії на здійснення (надання) фінансових послуг. За таких обставин, позивач вважав, що укладений між відповідачами договір від 19 лютого 2007 року є недійсним в силу статей 227, 230 ЦК України.

Позивач зазначав, що зворотній викуп (відступлення) прав вимоги від 13 жовтня 2011 року за договором факторингу є недійсним, оскільки у ЗАТ КБ «ПриватБанк» було відсутнє законне право на придбання відступної вимоги до фізичної особи не суб`єкта господарювання.

Посилаючись на викладене, позивач просив про задоволення позову.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано частково недійсним Договір зворотного викупу (відступлення) прав вимоги, укладений 13 жовтня 2011 року між Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та ПАТ КБ «ПриватБанк», в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № NKVGK04040034 від 06 червня 2005 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, керуючись положеннями статті 2, 17 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статями 1, 4, 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виходив з того, що новий кредитор - компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ - не наділений правом нараховувати та стягувати проценти і комісії за кредитним договором.

Оспорюваний договір укладений 13 жовтня 2011 року між відповідачами є нікчемним в силу закону (частина друга статті 215 ЦК України), оскільки право заміни, зворотного викупу або передачі облігацій, які забезпечені іпотечними активами, нормами частини другої статті 19 Закону України «Про іпотечні облігації», не допускається (тобто, є забороненими).

АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення суду в загальному порядку та просило скасувати й прийняти нове рішення, яким у позові відмовити за його недоведеністю.

Скаргу обґрунтовано не з`ясуванням позиції Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ щодо позову та невідповідністю висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств, а саме, ігноруванням наданих банком судових рішень, ухвалених за участі позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти апеляційної скарги.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» належним чином повідомлений про час, день і місце судового засідання, свого представника в суд не направив, про причини неявки суду не повідомив.

Судове доручення апеляційного суду про вручення апеляційної скарги відповідачу Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не виконано через відсутність зазначення пунктів «компанія була ліквідована», «адреса неправильна для «Юкрейн Мортгейдж Лоун». У зв`язку з відсутністю даних щодо іншого місцезнаходження компанії, на підставі положень частини одинадцятої статті 128 ЦПК України, виклик відповідача до суду здійснено через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України 23 березня 2021 року.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2005 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є відповідач АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № NKVGK04040034, згідно із умовами якого позивач отримав кредит у сумі 94 846, 80 доларів США, з яких: 80 000 доларів США - на купівлю житла в кредит та 14 846,80 доларів США на оплату страхових платежів, на строк до 05 червня 2025 року зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту; щомісячної комісії - 0,14 % від суми виданого кредиту та суму (т. 1 а.с.13-16). На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між тими ж сторонами 06 червня 2005 року укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 133,2 кв.м.

19 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ (Ukraine Mortgage Finance № 1 PLC ) укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, відповідно до якого Банк відступив компанії Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ право вимоги за договором, зокрема і за іпотечним кредитом від 06 червня 2005 року.

13 жовтня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та Ті-Ем-Еф Трасті Лімітед укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги. Сторони домовилися, що продавець компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ бажає продати (відступити), а покупець АТ КБ «ПриватБанк» бажає придбати відповідні основні іпотечні активи за оплату ціни викупу на умовах, викладених у цьому договорі. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 договору викупу продавець погоджується продати, а покупець погоджується купити відповідні основні іпотечні активи. Сторони домовляються, що основні іпотечні активи продаються відповідно до переліку активів. Кредитний договір, укладений із ОСОБА_1 , знаходиться у списку активів, за якими Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ відступила свої права АТ КБ «ПриватБанк».

Виконання сторонами договору викупу (відступлення) прав вимоги своїх зобов`язань за цим договором не оспорювалось.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016 року, яке частково змінено постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року, за позовом АТ КБ «Приватбанк» ухвалено звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру (т.1 а.с. 238-242).

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2020 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 лютого 2016 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 04 квітня 2018 року скасовано та у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладені договори факторингу, а відповідач Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не є фінансовою установою та не мав ліцензії на здійснення факторингових операцій.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відступлення права вимоги - заміна кредитора у зобов`язанні шляхом передання особою своїх прав іншій особі за правочином (пункт 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

За укладеним сторонами договором відбулось передання права вимоги за кредитним договором, який забезпечено іпотекою.

Правочин щодо заміни кредитора в зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що й правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 513, стаття 514 ЦК України).

За змістом частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора відбувається без погодження боржника, оскільки така заміна не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов`язків, не погіршує його становища та не впливає на його інтереси.

Доводи ОСОБА_1 про те, що договори між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ є договорами факторингу, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е)вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

За договором факторингу фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.

Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

З огляду на наведене, факторинг передбачає наявність одночасно трьох обов`язкових умов: первинний кредитор поступається новому кредиторові грошовою вимогою в цілях здобуття фінансування; новий кредитор сплачує первинному кредитору як компенсацію певну грошову суму (фінансування); новий кредитор отримує плату за користування грошовими коштами, наданими первинному кредиторові. Способи визначення доходу нового кредитора можуть бути різними: знижка з вартості боргу, відсотки, комісійні, їх поєднання.

Відсутність цих ознак при відступленні права вимоги вказують на те, що має місце цесія або договір купівлі-продажу права грошової вимоги (стаття 656 ЦК України).

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 591/4552/17 (провадження № 61-46099св18), від 27 березня 2019 року у справі № 755/5751/17 (провадження № 61-34730св18), від 20 лютого 2019 року у справі № 128/639/17 (провадження № 61-45112св18).

У правовідносинах між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ відсутні елементи договору факторингу, оскільки умовами договорів (від 19 лютого 2007 року та від 13 жовтня 2011 року) не передбачено надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги і зміст спірних договорів не містить посилань на їх платність; факт отримання прибутку від здійсненої операції не підтверджується жодними доказами, оскільки сума переданої за спірним договором вимоги дорівнює сумі, що підлягає сплаті за договором як оплата такої вимоги.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про те, що вищезазначені договори укладені між відповідачами, є договорами факторингу, а не відступлення права вимоги, а з аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа.

Доказів нарахування Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ процентів, комісій за користування кредитними коштами, а також штрафних санкції за порушення строків здійснення платежів на погашення кредиту відповідно до умов кредитного договору, матеріали справи не містять, а тому висновок суду першої інстанції про те, що Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ не мала права нараховувати та стягувати проценти і комісії, є необґрунтованим.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що встановлення обставин, за яких правочин від 19 лютого 2007 року може бути визнаний недійсним (оспорюваний) в силу статей 227, 230 ЦК України за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду даного позову, тому саме по собі посилання позивача на його недійсність є необґрунтованим, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Доводи позивача щодо ліцензування діяльності фінансової установи колегія судів відхиляє та зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичним особам - суб`єктам підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини першої та частини другої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» уповноважений орган у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема послуги факторингу.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у правовідносинах між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ відсутні елементи договору факторингу. Таким чином, доводи позивача та висновок суду першої інстанції про те, що компанія Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ, за відсутності ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій на території України, не мала права укладати з АТ КБ «ПриватБанк» договори відступлення права вимоги за кредитним договором, спростовуються положеннями пункту 11 частини першої статті 4, статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки встановлено, що між АТ КБ «ПриватБанк» та компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладено договір відступлення прав вимоги (цесія), а не договір факторингу.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу.

До того ж, доказів про те, що права вимоги за забезпеченим іпотекою кредитом, яке набуто компанією, а після цього банком, включене до складу іпотечного покриття та є договором про іпотечний борг відповідно до статті 2 Закону України «Про іпотечні облігації», а також статей 16 та 31 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», матеріали справи не містять. Тому висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 19 Закону України «Про іпотечні облігації», є помилковим.

За такого, вважати оспорюваний договір таким, що відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України суперечить положенням цивільного законодавства, що регулює правовідносини з відступлення прав вимоги (цесія), підстав немає, а тому позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та повністю задовольнив позов з підстав передбачених статтею 215 ЦПК України, то на підставі пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Згідно положень статті 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 960 грн., сплачений за подання апеляційної скарги, підлягає компенсуванню банку за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 січня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним договору зворотного викупу (відступлення) прав вимоги, в частині відступлення/набуття права вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № NKVGK04040034 від 06 червня 2005 року, що укладений 13 жовтня 2011 року між іноземною компанією Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк».

Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн., понесений Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.В. Локтіонова

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 13 квітня 2021 року.