Постанова

Іменем України

07 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 639/2969/19

провадження № 61-427св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , акціонерне товариство «Альтбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року у складі судді Труханович В. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Альтбанк» (далі - АТ «Альтбанк») про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 24 жовтня 1984 року по 04 квітня 2008 року вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі.

23 грудня 1992 року між приватним підприємством фірма «Лідер» (далі - ПП фірма «Лідер») та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до якого ОСОБА_2 вніс грошові кошти на будівництво квартири АДРЕСА_1 .

25 грудня 2003 року на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру.

30 травня 2008 року між ОСОБА_2 та акціонерним банком «АвтоЗАЗбанк» (далі - АБ «АвтоЗАЗбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), укладено кредитний договір № 09/2008-Л.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та АБ «АвтоЗАЗбанк» укладено іпотечний договір № 10/2008-ИП, відповідно до якого в іпотеку передано вищевказану квартиру.

У пункті 7 договору іпотеки зазначено, що прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, у тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку, немає.

Спірна квартира придбана за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому при укладенні договору іпотеки вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласника майна. Проте такої згоди вона не надавала, що є підставою для визнання правочину недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року у справі № 639/9340/13-ц за нею визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним іпотечний договір № 10/2008-ИП від 30 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та АБ «АвтоЗАЗбанк».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що при посвідченні договору іпотеки приватним нотаріусом не було перевірено факт наявності інших співвласників квартири та не отримано від них письмової згоди.

Клопотання про витребування будь-яких доказів, які б могли підтвердити позовні вимоги, позивачем заявлено не було.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог з інших правових підстав.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано доказів того, що вона є співвласником предмета іпотеки.

На підтвердження права власності на спірне майно ОСОБА_1 було надано суду фотокопію рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року, яким за нею визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку поділу майна подружжя. Однак, долучена копія вказаного судового рішення не може вважатися належним доказом виникнення права власності на майно, оскільки вона належним чином не завірена та не містить дати набрання рішенням законної сили. Відомостей про те, що вказане рішення не скасовано та є чинним матеріали справи не містять.

Разом з цим, позивачем не надано доказів щодо реєстрації права власності на квартиру за собою та вступу в управління майном. Не надано й витяг з Реєстру речових прав на нерухоме майно з відповідним записом.

Хто нині є власником квартири: сторони чи треті особи, права яких можуть бути порушені у такому випадку - невідомо.

Відсутні відомості й про те, чи є спірна квартира на цей час предметом іпотеки, чи не проведено її відчуження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року і ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки доводам позивача, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не дослідили докази, які представлені стороною позивача, не врахували об`єктивні та суб`єктивні обставини, якими обґрунтовувалися доводи позивача.

Спірна квартира була придбана у період перебування сторін у шлюбі.

Маючи сумніви відносно чинності рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року, суд мав перевірити ці обставини шляхом отримання інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

31 січня 2020 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

19 березня 2021 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відзиву на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 24 жовтня 1981 року по 04 квітня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

23 грудня 1992 року між ПП фірма «Лідер» та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно з яким ОСОБА_2 вніс грошові кошти на будівництво квартири АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право власності від 25 грудня 2003 року, виданого Жовтневою районною радою, квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Із відповіді комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 13 вересня 2013 року за № 25-1693 відомо, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Жовтневою районною радою м. Харкова 25 грудня 2003 року.

Вказані обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 грудня 2013 року у справі № 639/9340/13-ц (а. с. 11 - 12).

Вказаним судовим рішенням задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Поділено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбану у період шлюбу квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що 30 травня 2008 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким позичальник отримав 82 000 дол. США строком до 30 травня 2018 року зі сплатою 14,5% річних за користування кредитними коштами, а також витрат та штрафних санкцій, передбачених ним.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 30 травня 2008 року між АБ «АвтоЗАЗбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір № 10/2008, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Із відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 серпня 2011 року у справі № 2-580/11 задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_2 про розірвання кредитного договору, стягнення грошових коштів та звернення стягнення на заставлене майно.

Розірвано кредитний договір № 09/2008-Л від 30 травня 2008 року, укладений між АБ «АвтоЗАЗбанк», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кіпру», та ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованість за кредитним договором № 09/2008-Л від 30 травня 2008 року у розмірі 564 573,36 грн.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 09/2008-Л від 30 травня 2008 року у розмірі 564 573,36 грн на користь ПАТ «Банк Кіпру» звернуто стягнення на 4-х кімнатну квартиру АДРЕСА_2 та належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 25 грудня 2003 року, виданого Жовтневою районною радою м. Харкова та зареєстрованого у реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 4568887, номер запису 70642 у книзі 1, шляхом реалізації його на прилюдних торгах з початковою ціною, розмір якої буде не нижче розміру звичайних ринкових цін на подібне майно на момент продажу.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кіпру» пеню за простроченими відсотками з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ станом на 04 серпня 2010 року, що складає 1 672,52 грн.

ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ПАТ «Банк Кіпру» про приведення умов кредитного договору у відповідність до вимог чинного законодавства та встановлення валюти кредиту - гривні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 18 липня 2013 року у справі № 2012/5096/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 жовтня 2013 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк Кіпру» до ОСОБА_2 про стягнення прострочених відсотків та пені за кредитним договором.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованість за простроченими процентами за кредитним договором № 09/2008-Л від 30 травня 2008 року у розмірі 84 995,06 грн та пеню за простроченими процентами у розмірі 12 656,51 грн.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Кіпру» про визнання недійсним кредитного договору № 09/2008-Л від 30 травня 2008 року та визнання договору іпотеки № 10/2008-ИП від 30 травня 2008 року припиненим відмовлено.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з положеннями статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставин, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, і їх ненадання є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У разі ненадання певних доказів суд розглядає справу за наявними у ній матеріалами.

Частиною сьомою статті 81 ЦПК України визначено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Апеляційний суд належним чином не встановив усіх обставин справи та не перевірив правильність висновків суду першої інстанції, а відмовляючи позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог з інших правових підстав, апеляційний суд не навів мотивів непогодження із висновками місцевого суду.

Разом з цим, місцевий суд, врахувавши те, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при посвідченні договору іпотеки № 10/2008-ИП від 30 травня 2008 року приватним нотаріусом не було перевірено факт наявності інших співвласників квартири та не отримано від них письмової згоди, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Будь-яких клопотань про витребування необхідних доказів позивачем під час розгляду заявлено не було.

За таких обставин, позивач не довела обставини, на які посилалась, як на підставу своїх вимог.

Суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

Суд першої інстанції виконав вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, водночас суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, постанова апеляційного суду не може вважатись такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 04 грудня 2019 року скасувати, а рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. С. Ткачук