ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/5761/21
Провадження № 22-ц/4820/881/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Купельського А.В. (суддя-доповідач),

Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Журбіцький В.О.

за участю учасників справи: апелянта ОСОБА_1 , його представника адвоката Алдобаєва Д.В., представника заявника адвоката Самбір О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2021 року (суддя Бондарчук В.В.) у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , з участю заінтересованої особи ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_2 , звертаючись до суду із вказаною заявою, зазначала, що вона перебуває із ОСОБА_1 з 13 серпня 2006 року у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося троє дітей. Ними було збудовано житловий будинок, в якому почали проживати з 2014 року. З 2019 року стосунки між подружжям погіршилися. ОСОБА_1 в травні 2020 року залишив на місяць своє місце проживання, відмовлявся надавати матеріальну допомогу на утримання дітей.

04 липня 2020 року ОСОБА_1 було застосовано по відношенню до заявниці фізичне насильство, що було відображено у травмкарті. 19 жовтня 2020 року постановою Хмельницького міськрайонного суду у справі №686/18541/10 провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 було закрито у зв`язку із закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності.

20 липня 2020 року заінтересованою особою було вчинено домашнє насильство психологічного та фізичного характеру щодо ОСОБА_2 , постановою Хмельницького міськрайонного суду від 18 серпня 2020 року у справі №686/18682/20 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

21 листопада 2020 року ОСОБА_1 завдав заявниці удару в ділянку голови, однак тілесних ушкоджень виявлено не було.

ОСОБА_1 відмовляється оплачувати комунальні послуги, не забезпечує дітей одягом, продуктами харчування. Несвоєчасно сплачує аліменти на утримання дітей.

З ОСОБА_1 службою у справах дітей неодноразово проводилися роз`яснювальні бесіди.

Через таку поведінку ОСОБА_1 у заявниці погіршився стан здоров`я, вона постійно перебуває в стресовому стані, боїться за своє життя та здоров`я, з огляду на що просить її вимоги задовольнити.

У зв`язку з цим заявник просила суд видати обмежувальний припис з забороною ОСОБА_1 перебувати у місці спільного проживання з ОСОБА_2 , по АДРЕСА_1 , а також забороною наближатися на відстань 200 м до найбільш відвідуваних ОСОБА_2 місць, в тому числі і місця роботи, забороною розшукувати її особисто та через третіх осіб, заборонити вести листування, телефонні розмови строком на 6 місяців.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 строком на 6 місяців відмовлено.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його змінити в мотивувальній частині, а саме:

-виключити з мотивувальної частини даного рішення речення «Суд, зважаючи на встановлені обставини, а саме існування неприязних відносин, та неодноразових звернень з приводу психологічного насильства у 2020 році, приходить до висновку, що заінтересованою особою вчинялись психологічне та фізичне насильство щодо заявниці, однак до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 притягався лише один раз в серпні 2020 року, факти вчинення інших адміністративних правопорушень у 2020 році свого підтвердження не знайшли»;

- з речення «Допитана в судовому засіданні як свідок неповнолітня ОСОБА_3 , яка є дочкою заявника та заінтересованої особи, зазначила, що батько деколи застосував по відношенню до матері психологічне та фізичне насильство, однак це мало місце ще влітку 2020 року, на даний час батьки між собою взагалі не спілкуються. В більшості випадку ініціатором усіх конфліктів була матір ОСОБА_2 » виключити словосполучення «батько деколи застосував по відношенню до матері психологічне та фізичне насильство, однак це мало місце ще в літку 2020 року».

Вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи внаслідок неправильного дослідження доказів.

Апелянт не погоджується з висновками суду, викладеними у мотивувальній частині про застосування фізичного насильства, оскільки таким чином суд констатує факт застосування ним фізичного насильства відносно ОСОБА_2 , проте такого роду насильства з боку апелянта, як ним зазначено, ніколи не вчинялось.

ОСОБА_1 зазначає, що дійсно його було притягнуто до адміністративної відповідальності за застосування психологічного насильства, проте фізичного насильства по відношенню до ОСОБА_2 він не вчиняв ніколи. В матеріалах справи та й взагалі відсутні будь-які докази на підтвердження факту вчинення ним фізичного насильства. Навпаки, у справі наявні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 повідомляла працівників поліції про застосування відносно неї насильства, проте по факту прибуття поліції дані обставини не підтвердились, про що зазначено в рапорті від 04.07.2020. Отже, ОСОБА_2 обмовляла апелянта та повідомляла поліції факти, які не знаходили свого підтвердження, і дані дії заявниця здійснювала на ґрунті неприязних стосунків, які виникли між ними.

Також апелянт не погоджується з твердженням суду про те, що дочка ОСОБА_3 , яка є їхньою з заявницею донькою, зазначила, що батько деколи застосовував по відношенню до матері психологічне та фізичне насильство, однак, це мало місце ще влітку 2020 року, на даний час батьки між собою взагалі не спілкуються, в більшості випадків ініціатором усіх конфліктів була матір ОСОБА_2 . У зв`язку з цим апелянт зазначає, що донькою не зазначено про факти застосування з боку батька ані психологічного, ані фізичного насильства. Вважає, що в цій частині суд висловлював мотиви не опираючись на доказову базу та послався на припущення.

Дане рішення суду може бути в подальшому використано всупереч правам та інтересам апелянта при розгляді інших справ у суді.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Вважає, що викладені в апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності.

Зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, ОСОБА_1 дійсно неодноразово вчиняв проти ОСОБА_2 фізичне насильство, і цьому є документальне підтвердження в матеріалах даної справи. Скаржник не визнає в апеляційній скарзі факти, які визнав в суді першої інстанції.

Донька ОСОБА_4 дійсно правдиво повідомила суду першої інстанції, що її батько, ОСОБА_1 , застосовував по відношенню до ОСОБА_2 психологічне та фізичне насильство. (на підтвердження цього факту ОСОБА_2 просить заслухати записи з диску судового засідання в суді першої інстанції під час допиту доньки ОСОБА_4 ).

Крім того, ОСОБА_4 відвідувала Хмельницький центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді з метою отримання консультації фахівця-психолога, де під час консультування психологом ОСОБА_5 дитина визнала, що відносно її матері вчинялось фізичне і психологічне насилля зі сторони ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення лише в оскаржуваній частині і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскаржуваної частини. Апелянтом рішення суду оскаржується лише в мотивувальній частині щодо тверджень про застосування ним фізичного насильства відносно заявниці та щодо показань доньки ОСОБА_4 в якості дослідження доказів. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що з 13 серпня 2006 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають трьох спільних неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , які народилися ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданими копіями свідоцтва про шлюб та про народження (а. с. 11, 13-15).

Подружжя ОСОБА_7 спільно проживає по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією довідки №З-03-26445 від 26 червня 2020 року, виданої відділом реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради (а. с. 12).

23 листопада 2020 року Хмельницьким міськрайонним судом було видано судовий наказ (справа №686/28262/20) про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів його доходу (а. с. 19).

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 18 серпня 2020 року (справа №686/18682/20 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 170 грн., за те, що 20 липня 2020 року за місцем свого проживання о 20 год. 09 хв. ОСОБА_1 вчинив психологічне насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , що полягало у висловлюванні на її адресу нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода її фізичному та психічному здоров`ю. Факт фізичного насильства в судовому засіданні свого підтвердження не знайшов (а. с. 26).

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 19 жовтня 2020 року (справа №686/18541/20) провадження у справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.173-2 КУпАП стосовно ОСОБА_1 по факту вчинення 4 липня 2020 року насильства щодо дружини ОСОБА_2 , а саме умисних дій фізичного та психологічного характеру, що полягали у штовханині та виловлюванні нецензурною лайкою було закрито, у зв`язку із закінчення строків притягнення до адміністративної відповідальності (а. с. 24-25).

14 січня 2021 року ОСОБА_2 звернулася із скаргою до служби у справах дітей Хмельницької міської ради, за наслідками розгляду якої як вбачається із листа 256/01-31 від 02 лютого 2021 року із ОСОБА_1 26 січня 2021 року було проведено роз`яснювальну бесіду щодо прав, обов`язків та відповідальності батьків за виховання, утримання, розвиток дітей, а також унеможливлення створення конфліктних ситуацій (а. с. 37-39, 41).

11 лютого 2021 року ОСОБА_2 із скаргою поліції протидії насильства в сім`ї «Поліна» ГУНП в Хмельницькій області із викладенням цих самих обставин, що зазначені в попередній скарзі (а. с. 42-44).

Заявником до суду було надано копію карти виїзду за 21 липня 2020 року, в якій зазначено скаргу на нервове потрясіння, попередній діагноз вегето-судинна дистонія (а. с. 29).

Із аудіозапису судового засідання під час допиту доньки заявниці та апелянта остання пояснила, що її батько, ОСОБА_1 , застосовував по відношенню до ОСОБА_2 психологічне та фізичне насильство.

У мотивувальній частині рішення місцевий суд, в частині оцінки доказів ствердив, що допитана в судовому засіданні як свідок неповнолітня ОСОБА_8 , яка є дочкою заявника та заінтересованої особи зазначила, що батько деколи застосував по відношенню до матері психологічне та фізичне насильство, однак це мало місце ще влітку 2020 року, на даний час батьки між собою взагалі не спілкуються. В більшості випадку ініціатором усіх конфліктів була матір ОСОБА_2 .

Зважаючи на встановлені обставини, а саме існування неприязних відносин, та неодноразових звернень з приводу психологічного насильства у 2020 році, суд дійшов висновку, що заінтересованою особою вчинялись психологічне та фізичне насильство щодо заявниці, однак до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 притягався лише один раз в серпні 2020 року, факти вчинення інших адміністративних правопорушень у 2020 році свого підтвердження не знайшли.

З такими мотивами та встановленими судом першої інстанції фактами та обставинами погоджується Хмельницький апеляційний суд.

Так, в силу положень ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пунктів 8 та 9 частини 1 статті 1 цього Закону особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

В силу пункту 14 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Згідно пункту 17 частини 1 статті 1 цього Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Частинами 1 та 2 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: 1) постраждала особа або її представник; 2) у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; 3) у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування. обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема, 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно ст. 350 4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено, серед іншого, обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). У разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство є формою домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Посилання апелянта на те, що викладені у мотивувальній частині твердження про застосування фізичного насильства, констатують факт застосування ОСОБА_1 фізичного насильства відносно ОСОБА_2 , проте такого роду насильства з боку апелянта, як зазначено судом, ніколи не вчинялось, є безпідставними та спростовуються дослідженими матеріалами справи. Судом першої інстанції правильно встановлено обставини, які мають значення для справи, та докази досліджено вірно, зазначено мотиви прийняття та відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи. Мотиви та висновки суду не суперечать встановленим обставинам та дослідженим доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи та й взагалі відсутні будь-які докази на підтвердження факту вчинення ним фізичного насильства, спростовується копією рапорту працівника поліції, яким отримано повідомлення від ОСОБА_2 про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 , поясненнями доньки ОСОБА_7 , допитаної у судовому засіданні в якості свідка, яка пояснила, що між батьками відбуваються сварки, внаслідок яких мама викликає поліцію, службу у справах дітей ХМР.

Твердження апелянта, що суд висловлював мотиви не опираючись на доказову базу та послався на припущення, не знаходить свого підтвердження у суді апеляційної інстанції. Оскаржувана мотивувальна частина рішення в повній мірі відповідає вимогам закону.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про її обґрунтованість та є лише безпідставною незгодою апелянта з мотивами суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки судове рішення правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Хмельницький апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2021 року.

Судді А.В. Купельський

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк