П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2021 року м. Київ

справа № 359/8336/18

провадження № 22-ц/824/9595/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Виконавчой комітет Бориспільської міської ради

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу виконавчого комітету Бориспільської міської ради на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року у складі судді Борця Є.О., повний текст складений 08.10.2020 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до виконавчого комітету Бориспільської міської ради, третя особа - комунальне підприємство «Житлове ремонтно-експлуатаційне управління», про визнання наймачем жилого приміщення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 липня 1998 року виконавчий комітет Бориспільської міської ради видав батьку позивача ОСОБА_2 ордер №178, на підставі якого він та позивач вселились в квартиру АДРЕСА_1 .

В 2003 році у зв`язку із вступом до вищого навчального закладу ОСОБА_1 переселилась до гуртожитку по АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача народилась дочка ОСОБА_3 , і в тому ж році ОСОБА_1 та її дитина за згодою ОСОБА_2 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 . Позивач постійно проживала з ОСОБА_2 в цій квартирі та вела з ним спільне господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

Позивач зазначає, що за життя її батько не здійснив приватизацію вказаного житлового приміщення, а тому прийняти його як спадкове майно вона не має можливості.

Оскільки Бориспільська міська рада відмовила ОСОБА_1 у заміні наймача квартири, тому позивач просила суд визнати її наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач пояснив, що місце проживання позивача зареєстровано не в спірній квартирі, а за зовсім іншою адресою: по АДРЕСА_3 . Ця обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 не набула права користування спірною квартирою. 17 квітня 2018 року комісія у складі майстра КП «ЖРЕУ» ОСОБА_4 та представника ТОВ «Компанія Рембудшлях» ОСОБА_5 склала акт про опечатування квартири АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що в цій квартирі ніхто не проживав.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було встановлено всі фактори та обставини, що підтверджують дотримання встановленого порядку вселення позивача у квартирі АДРЕСА_1 та не підтверджено такий факт всіма належними, достовірними та достатніми доказами.

Відповідач вважає, що акт обстеження житлових і матеріально-побутових умов від 02 грудня 2017 року не є належним доказом, який підтверджує факт постійного проживання позивача у спірному житловому приміщенні, оскільки даний документ жодним чином не підтверджує чи було це приміщення постійним місцем її проживання, чи вела позивач з наймачем спільне господарство.

Натомість, як зауважує Бориспільська міська рада, позивач вибула на інше постійне місце проживання ще у 2003 році та втратила право користування квартирою з дня вибуття та на даний час зареєстрована по АДРЕСА_3 .

Учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Третя особа, будучи повідомленим про час розгляду справи, до суду апеляційної інстанції представника не направили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 15 липня 1998 року виконавчий комітет Бориспільської міської ради видав ордер №178 на зайняття квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 до складу сім`ї якого включена його дочка ОСОБА_1 (а.с.6).

Позивач ОСОБА_1 зазначила у позові, що в 2003 році у зв`язку із вступом до вищого навчального закладу вона знялась з реєстрації у спірній квартирі та проживала у гуртожитках м.Києва до 2007 року, після чого зареєструвалась у матері.

Так, з копії паспорту громадянки України, виданого на ім`я ОСОБА_1 вбачається, що 28 листопада 2003 року місце проживання позивача було зареєстровано в гуртожитку по АДРЕСА_2 .

18 березня 2005 року позивач зареєструвала своє місце проживання в гуртожитку по АДРЕСА_4 , а з 8 червня 2007 року по день подачі позову позивач зареєстрована по АДРЕСА_3 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в позивача ОСОБА_1 народилась дочка ОСОБА_3 (а.с.83).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , батько позивачки, помер (а.с.10).

Після смерті батька позивач ОСОБА_1 звернулась до Бориспільської міської ради про зміну наймача в спірній квартирі, посилаючись що вона разом з дочкою проживає в квартирі з 2012 року та після смерті наймача залишилась проживати в спірній квартирі.

6 лютого 2018 року перший заступник Бориспільського міського голови своїм листом повідомив про відмову у переведенні на ОСОБА_1 особового рахунку на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що її місце проживання не було зареєстровано у вказаній квартирі (а.с.12).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком. З наступним підстав.

Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

У статті 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс-12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі і постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання позивача наймачем спірної квартири, оскільки позивач зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні, що має суттєве значення для вирішення справи.

Так, судом встановлено, що з 8 червня 2007 року позивач постійно зареєстрована за адресою: по АДРЕСА_3 , що свідчить про наявність у позивача іншого житла.

Також позивачем не було надано доказів, що за життя наймачем квартири вчинялися дії щодо надання згоди на постійне вселення позивачки, її реєстрації у спірній квартирі.

Із урахуванням встановлених фактичних обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не довела свого права, із урахуванням вказаних норм ЖК Української РСР, на користування спірною квартирою.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає позовні вимоги не доведеними, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції скасовує рішення, відповідно змінює розподіл судових витрат, які в даному випадку підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 1 057,20 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Бориспільської міської ради задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 и на користь виконавчого комітету Бориспільської міської радисудовий збір у розмірі 1 057,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складений 20 серпня 2021 року

Головуючий:

Судді: