Ухвала

Іменем України

18 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 487/4873/20

провадження № 61-17974ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Богдан Станіславович, та ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Немерцалова Світлана Володимирівна, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за договором позики від 07 березня 2018 року у розмірі 377 906,79 дол. США.

Позов обґрунтовувала тим, що 07 березня 2018 року між нею та ОСОБА_1 у присутності двох свідків укладений договір позики, відповідного до якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 370 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути у повному обсязі у строк до 01 липня 2020 року.

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони відчуження: ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 : земельної ділянки площею 0.0325 га, кадастровий номер :04:023:0015, для ведення особистого селянського господарства; житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 ; земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; 1/2 частини нежитлових приміщень, розташованих у житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134,4 кв.м, що на АДРЕСА_4 . Також просила заборонити державним реєстраторам будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), а також нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження щодо внесення будь-яких відомостей та/або змін з будь-яких питань до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, проводити реєстраційні дії щодо вищевказаного нерухомого майна.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову позивачка обґрунтовувала тим, що є ризик того, що до ухвалення рішення по суті у цій справі, відповідачі можуть відчужити майно, наслідком чого буде настання потенційних труднощів у подальшому виконанні судового рішення у разі задоволення позову.

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про зустрічне забезпечення, в якій просив застосувати заходи зустрічного забезпечення позову до ОСОБА_3 у вигляді внесенння на депозитний рахунок суду 6 580 150 грн.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Забезпечено позов шляхом заборони відчуження: ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 : земельної ділянки площею 0.0325 га з кадастровим номером :04:023:0015 для ведення особистого селянського господарства зареєстровану в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103; житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103; земельної ділянки площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на АДРЕСА_2 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 103; квартири АДРЕСА_3 , зареєстрованої в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 000; 1/2 частини нежитлових приміщень, розташованих в житловому будинку літ.А-6, загальною площею 134,4 кв.м, на АДРЕСА_4 , зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 01. Заборонено органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав проводити реєстраційні дії відносно зазначеного нерухомого майна.

У задоволені заяви ОСОБА_1 про зустрічне забезпечення відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що предметом спору є стягнення боргу, розмір якого на день звернення з позовом становив 9 731 000 грн, а отже, такий вид забезпечення позову як заборона вчиняти певні дії щодо належного на праві власності відповідачам майна, є співмірними із заявленими позовними вимогами, а незастосування таких заходів може утруднити чи унеможливлювати виконання рішення суду в разі задоволення позову. Відмовляючи у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на обраний вид забезпечення позову, який не впливає на матеріальний стан відповідачів як власників майна та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування, з урахуванням відсутності доказів завдання відповідачам збитків унаслідок заборони вчиняти певні дії щодо майна, відсутні підстави для вжиття заходів зустрічного забезпечення у запропонований відповідачем спосіб шляхом зобов`язання ОСОБА_3 внести на депозитний рахунок суду 6 580 150 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Б. С., та ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Немерцалова С. В., на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року, у яких заявники, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Касаційні скарги мотивовані тим, що при накладенні заборони відчуження майна обох відповідачів суди повинні були пересвідчитися у дійсності спору між сторонами. Суди попередніх інстанцій порушили вимоги статті 149 ЦПК України, не послалися на докази наявності будь-яких ризиків, не запобігання яких може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Таким чином, в оскаржуваних судових рішеннях відсутні обґрунтування необхідності забезпечення позову шляхом заборони відчуження і проведення реєстраційних дій.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Щодо оскарження ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в частині вирішення заяви про зустрічне забезпечення

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

За змістом зазначеної норми право на касаційне оскарження ухвал суду першої інстанції, які зазначені у пункті 5 частини першої статті 353 ЦПК України, щодо зустрічного забезпечення або зміни чи скасування зустрічного забезпечення не передбачене.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в частині відмови у задоволенні заяви про зустрічне забезпечення у касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Щодо оскарження ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в частині забезпечення позову

Підставами касаційного оскарження ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року в частині забезпечення позову є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими, а наведені в них доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлено, що предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики від 07 березня 2018 року у розмірі 377 906,79 дол. США.

Позов обґрунтований тим, що 07 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у присутності двох свідків, укладений договір позики, відповідного до якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 370 000 дол. США, які останній зобов`язався повернути у повному розмірі у строк до 01 липня 2020 року. Зазначене грошове зобов`язання ОСОБА_1 не виконав.

Договір позики ОСОБА_1 уклав із позивачкою у період шлюбу із ОСОБА_2 , яка є співвідповідачем у цій справі.

Отже, наведене свідчить, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 існує спір щодо стягнення грошових коштів, у зв`язку з невиконанням умов договору позики.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивачка посилалась на те, що ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, а тому, у разі не забезпечення позову виконання можливого рішення про забезпечення позову буде неможливим.

Відповідно до висновків, складених суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Югземсервіс» про вартість забезпеченого нерухомого майна, його орієнтовна загально середньо - ринкова вартість складає 6 580 150 грн, що не перевищує розміру заявлених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволенні позовних вимог, суди дійшли обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного відповідачам нерухомого майна та заборони державним реєстраторам проводити реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна.

З таким висновком судів попередніх інстанцій погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчинення певних дій.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Доводи заявників щодо неспівмірності вжитих заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, нез`ясування судами дійсних правовідносин між сторонами та наявності будь-яких ризиків, того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду Верховний Суд відхиляє.

Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Оскільки, на думку позивача, ОСОБА_1 ухиляється від добровільного погашення заборгованості за договором позики, є ризики які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання у майбутньому можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача.

Забезпечення позову по суті є обмеження суб`єктивних справ, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ними інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Обраний вид забезпечення позову є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Враховуючи реальність спору та наявність обставин, які можуть утруднити або зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, суди дійшли обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом заборони відчуження належного відповідачам нерухомого майна та заборони державним реєстраторам проводити реєстраційні дії щодо цього майна.

Висновки судів попередніх інстанцій відповідають нормам процесуального права, зокрема статтям 149, 150 ЦПК України.

У зв`язку з наведеним Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

Водночас доводи касаційних скарг, про те, що суди попередніх інстанцій не врахували відсутності доказів на підтвердження позовних вимог, наявності спору та утруднення виконання можливого рішення про задоволення позову зводяться до непогодження зі встановленими судами обставинами справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Отже, відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційних скарг ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Б. С., ОСОБА_2, від імені якої діє адвокат Немерцалова С. В., необґрунтованими та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки правильне застосування норми права щодо забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись пунктом 1 частини другої, частиною четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Єгоров Богдан Станіславович, та ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Немерцалова Світлана Володимирівна, на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 квітня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний