Єдиний унікальний номер 727/9353/20
Номер провадження 2/725/47/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2021 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Поліс» (далі - ТОВ «ФК «Поліс») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало, що 04.06.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року, за умовами якого Банк встановив ОСОБА_1 ліміт кредитної лінії в розмірі 2500000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 20,5 відсотків річних. Строк кредитування був встановлений по 01 червня 2018 року.

При цьому, умовами договору, а саме п. 8.1 Кредитного договору визначено, що у разі несплати позичальником процентів за користування Кредитом та суми Кредиту згідно графіку, якщо прострочення виконання цих зобов`язань триває більше 3 банківських днів, Банк має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 04.06.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 24.074/08-ДП01, умовами якого визначено, що Поручитель відповідає перед Банком за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з умов Кредитного договору, а саме зобов`язаний повернути кредит в повному розмірі, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі.

Умовами п. 2.1. Договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору, Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі боргових зобов`язань Боржника по Кредитному договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань Боржником.

Оскільки ОСОБА_1 у встановлені договором кредиту строки не здійснював погашення кредиту, не сплачував відсотки та комісію за користування ним, чим порушив умови Кредитного договору, Банк скористався своїм правом на звернення до суду із вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як поручителя про дострокове повернення кредиту, відсотків та інших платежів по договору.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22.02.2013 року у справі №0310/2025/2012 за позов ПАТ «ВТБ Банк» до боржників позов Банку задоволений, стягнуто з відповідачів солідарну заборгованість за Кредитним договором в розмірі 2 875 005 грн. 31 коп. Дане рішення суду набрало законної сили.

В подальшому, між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року, Додаткову угоду №4 від 26.02.2016 року до даного Договору, відповідно до яких Банк відступив право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та Договором поруки позивачу.

Однак, станом на 04.11.2020 року, відповідачами зобов`язання з оплати заборгованості виконано не було й відповідно не є таким , що припинено, а чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, вважає що кредитор має право на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, а тому, оскільки зобов`язання відповідачів після винесення судового рішення не було припинено належним чином шляхом його виконання відповідно до умов Кредитного договору та Договору поруки, вважає, що прострочене зобов`язання відповідачів діє до цього часу.

Посилаючись на вказане, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь ТОВ«Фінансова компанія «Поліс» три відсотки річних нараховані на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року згідно кредитного договору № 24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року у розмірі 255046,46 грн. та інфляційні втрати нараховані на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року згідно кредитного договору № 24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року у розмірі 521899,75 грн., а також стягнути із відповідачів судовий збір по 5827,09 грн. з кожного.

Не погоджуючись із вказаним позовом, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Войдюк Р.В. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Зокрема вказав, що Банк скористався своїм правом на дострокове стягнення суми боргу за кредитним договором та 18.06.2012 року звернувся до Любомльського районного суду Волинської область з відповідним позовом, який було задоволено та рішенням суду від 22.02.2013 року, ухваленим у цивільній справі №0310/2025/2012 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» суму заборгованості у розмірі 2875005,31 грн.

Крім того, Банк, як первісний кредитор пропустив строки пред`явлення виконавчого листа до виконання й відповідно після винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 06.06.2014 року, повторно не пред`являв його до виконання в органи державної виконавчої служби протягом останніх семи років. Не вчиняв таких дій і новий кредитор - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс». Згідно ухвали Любомльського районного суду Волинської області від 09.01.2020 року у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачу дублікатів виконавчих листів для виконання рішення Любомльського районного суду Волинської області від 22.03.2013 року у справі № 0310/2025/2012 за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 2875005,31 гривень відмовлено. На підставі вищевикладеного вважає, що саме з вини як первісного кредитора - ПАТ «ВТБ Банк», так і нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» рішення суду не виконувалося протягом останніх семи років, а тому вважає, що позовні вимоги позивачем заявлені за межами строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Крім того, вказував, що враховуючи умови Договору поруки, вважає, що відповідачка ОСОБА_2 як поручитель не брала на себе зобов`язання поручатись перед кредитором позичальника за виконання ним своїх зобов`язань щодо сплати трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення вимог ТОВ «Фінансова компанія Поліс» до ОСОБА_2 .

Посилаючись на вказані доводи, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якому спростовував посилання представника відповідача щодо спливу строку позовної давності, оскільки вважає, що з урахуванням практики Верховного Суду України, позивач має право на звернення до суду із позовом про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, яке виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення й обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Також вважає необґрунтованими посилання представника відповідача з-приводу того, що поручитель не відповідає за зобов`язанням по сплаті 3 процентів річних та інфляційних втрат згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки згідно умов Договору поруки відповідач ОСОБА_2 взяла на себе повну солідарну відповідальність по сплаті будь-яких платежів, що виникають згідно кредитного договору боржника, а тому, оскільки зобов`язання зі сплати 3 процентів річних та інфляційних втрат виникло у зв`язку з невиконанням кредитного договору, Поручитель зобов`язаний разом з боржником солідарно сплатити зазначені грошові кошти ТОВ «ФК «Поліс».

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про їх задоволення, надав пояснення аналогічні змісту поданого позову та відповіді на відзив.

Представники відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов, звернувши увагу суду зокрема, на пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат за невиконання грошових зобов`язань та безпідставність вимог до поручителя.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зокрема, положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Судом встановлено, що 04.06.2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року (а.с. 9-20).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору Банк встановив позичальнику ліміт кредитної лінії в розмірі 2500000 грн., а згідно п. 1.4 Кредитного договору визначив процентну ставку в розмірі 20,5 відсотків річних. Строк кредитування становив до 01 червня 2018 року.

Крім того, п. 8.1 Кредитного договору визначено, що у разі несплати позичальником процентів за користування Кредитом та суми Кредиту згідно графіку, якщо прострочення виконання цих зобов`язань триває більше 3 банківських днів, Банк має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, 04.06.2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 24.074/08-ДП01 (а.с. 26-28), за умовами якого поручитель відповідає перед Банком за борговими зобов`язаннями ОСОБА_1 , які виникають з умов Кредитного договору, а саме зобов`язаний повернути кредит в повному розмірі, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених Кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови Кредитного договору в повному обсязі.

Пунктом 2.1. Договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по Кредитному договору, Поручитель і Боржник несуть солідарну відповідальність перед Банком у повному обсязі боргових зобов`язань Боржника по Кредитному договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків, пов`язаних з неналежним виконанням зобов`язань Боржником.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 у встановлений строк не погашав кредит, не сплачував відсотки та комісію за користування ним, чим порушив умови Кредитного договору й відповідно відповідачами не було задоволено обґрунтовану вимогу Банку з приводу дострокового повернення коштів, Банк зернувся до Любомльского районного суду Волинської області із відповідним позовом.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22.02.2013 року у справі №0310/2025/2012 за позов ПАТ «ВТБ Банк» до боржників задоволено та стягнуто з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за Кредитним договором в розмірі 2 875 005 грн. 31 коп. в солідарному порядку. Дане рішення суду набрало законної сили.

В подальшому, між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №21МБ від 18.11.2015 року та Додаткову угоду №4 від 26.02.2016 року до даного Договору, відповідно до яких Банк відступив право вимоги за Кредитним договором та Договором поруки позивачу (а.с. 29-49).

Оскільки відповідачі станом на 04.11.2020 року свої зобов`язання зі сплати суми боргу за рішення суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором не виконали й відповідно їх зобов`язання на даний час є діючими та такими, що не припинилися їх виконанням, позивач просив стягнути з відповідачів на користь товариства три проценти річних та інфляційні втрати на суму простроченої заборгованості за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року, тобто за три роки, що передували подачі позову.

Так, згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Також, згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

При цьому, згідно із ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Крім того, у пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання».

Таким чином, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося та триває і на даний час, тобто до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, оскільки на підставі вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, поданої у 2012 році настав строк виконання зобов`язань за кредитними договорами і банк після постановлення рішення суду у лютому 2013 року не мав права нараховувати проценти, визначені умовами договору й відповідно має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з вимогами про стягнення з боржника 3 процентів річних інфляційних витрат, визначених ст. 625 ЦПК України.

При цьому, формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Крім того, законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом правові висновки виклав Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 642/493/17-ц, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

Також слід зазначити, що , право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Виходячи з наведених вище положень закону, відповідач ОСОБА_1 зобов`язаний відповідати перед позивачем у межах обов`язків, визначених положеннями ст.625 ЦК, тобто сплатити позивачу встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно розрахунку заборгованості, інфляційні втрати за період з 5 листопада 2017 року по 4 листопада 2020 року становлять 521 899 грн. 75 коп. та три відсотки річних за період з 5 листопада 2017 року по 4 листопада 2020 року становлять 255 046 грн. 46 коп.

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 не виконує взяті зобов`язання за укладеним договором й відповідно не надав суду доказів на спростування вказаного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню.

Крім того, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Зокрема, відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК.

Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У постанові Верховний Суд України у постанові від 26.04.2017 у справі № 3-1522гс16 зробив висновок, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

З огляду на зазначене, оскільки зобов`язання відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором не виконано, а позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року, тобто за останні три роки, що передували даті звернення, а не за весь період прострочення (невиконання рішення суду від 22.02.2013 року), суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.

За таких обставин та враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Поліс» до ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ст. 625 ЦК України з поручителя ОСОБА_2 , то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником за останні три роки, які передували зверненню позивача з відповідним позовом до суду..

У статті 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, за своєю правовою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, який забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором, він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань.

Таким чином, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором й можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

За таких обставин, посилання позивача на наявність правових підстав для притягнення відповідача ОСОБА_2 до власної цивільно-правової відповідальності на підставі ст. 625 ЦК України за час існування грошового зобов`язання по сплаті стягнутої заочним рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22 лютого 2013 року заборгованості за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, є необґрунтованими, адже, як вище згадувалось, в силу правової природи спірних правовідносин такі судові рішення не можуть породжувати виникнення у поручителя власних зобов`язань перед кредитором.

Наведене жодним чином не нівелює права кредитора на задоволення своїх вимог до боржника, які випливають із основного зобов`язання, за рахунок поручителя, однак виключно в межах встановлених Договором поруки обсягів відповідальності поручителя.

За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України обсяг відповідальності поручителя встановлюється умовами договору поруки виходячи із умов основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, адже обсяг зобов`язань поручителя перед кредитором не може бути більшим ніж обсяг зобов`язань боржника.

Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554 ЦК України).

Тобто, законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору.

В даному випадку, умовами п. 1.2 договору поруки сторонами конкретизовано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, комісії, неустойки, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

Відтак, сторонами на підставі приписів ст.ст. 6, 554, 628 ЦК України в умовах Договору поруки було закріплено межі відповідальності поручителя перед кредитором - чітко визначено зобов`язання, за невиконання яких він несе відповідальність як солідарний боржник.

Передбачене ст. 625 ЦК України право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а окремим способом захисту майнового права та інтересу кредитора.

Проте в будь-якому випадку встановлена положеннями ст. 625 ЦК України цивільно-правова відповідальність боржника за невиконання грошового зобов`язання перед кредитором становить окреме зобов`язання боржника, виконання якого може бути забезпечено порукою.

Таким чином, за наявності при вчиненні правочину поруки факту відступу від загального правила щодо визначення обсягів відповідальності поручителя перед кредитором (за Законом поручитель відповідає в тому обсязі, що і боржник, якщо інше не визначено в договорі) та унормування за власною волею в умовах такого договору чіткого переліку відповідного обсягу відповідальності, сторони, маючи намір встановити обов`язок поручителя по сплаті на користь кредитора за боржника в т.ч. передбаченої ст. 625 ЦК України цивільно-правової відповідальності, зобов`язані відобразити забезпечення такого зобов`язання в умовах договору поруки не залежно від того, що таке зобов`язання боржника виникає в силу Закону.

Разом з цим, визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед Банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_2 за договором поруки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним, встановленого судовим рішенням, оскільки умовами договору поруки не визначено такої відповідальності поручителя тощо.

Крім того, положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевказані положення процесуального законодавства, оскільки в частині вимоги про стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 відмовлено, а тому з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 11654,20 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 11, 15-16, 261, 267, 509-510, 525, 526, 549-554, 611, 612, 625, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 76, 77, 141, 263-265, 280-282, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (ідентифікаційний код юридичної особи 38994463) три відсотки річних нараховані на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року згідно кредитного договору № 24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року у розмірі 255046,46 грн. та інфляційні втрати нараховані на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 05.11.2017 року по 04.11.2020 року згідно кредитного договору № 24.074/08-КЛ від 04.06.2008 року у розмірі 521899,75 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Поліс» (ідентифікаційний код юридичної особи 38994463), витрати зі сплати судового збору у розмірі 11654,20 грн.

В частині вимоги про стягнення заборгованості із поручителя ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м.Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало