ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/2379/21
провадження № 2/753/4616/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" червня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

відповідача ОСОБА_2 ;

представника відповідача ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому в результаті нанесення тілесних ушкоджень.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2020 року про закриття щодо ОСОБА_2 кримінального провадження за ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, що на думку позивача доводить вину саме відповідача, оскільки дані підстави звільнення від кримінальної відповідальності не є реабілітуючими. Зазначає, що 08.10.2017 року близько 06:00 год., знаходячись неподалік від клубу «Максимум» за адресою: м. Київ, вул. Декабристів, 12/37, ОСОБА_2 , наздоганяючи ОСОБА_1 , який намагався уникнути конфлікту, що виник раніше з охоронцями закладу «Максимум», серед яких був і ОСОБА_2 , зробив підсічку ногою, від чого ОСОБА_1 впав, після чого наніс останньому один удар ногою в тулуб з лівої сторони, спричинивши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я у вигляді закритої травми грудної клітки: забій - розрив лівої легені, лівосторонній пневмоторакс, садно передньої черевної стінки в ділянці здухвинної кістки праворуч. Факт наявності тілесних ушкоджень підтверджується висновком експерта № 1619/Е від 10.11.2017 року. В результаті події ОСОБА_1 перебував в Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги на стаціонарному лікування з 08.10.2017 року по 17.10.2017 року та пройшов післяопераційний реабілітаційний період, що спричинило матеріальні збитки та моральну шкоду. А тому просить стягнути з відповідача 13 124,95 грн. майнової шкоди та 100 000,00 грн. моральної шкоди, судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача проти позову заперечували та просили в задоволені позову відмовити у повному обсязі. Відповідач пояснив, що тілесні ушкодження ОСОБА_1 не наносив. Представник відповідача пояснила, що вина ОСОБА_2 у заподіянні тілесних ушкоджень ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2020 року не встановлена та не могла бути встановлена, оскільки провадження закрито на стадії дослідження доказів. Позивач був у стані алкогольного сп`яніння на момент події та сам не знає хто наніс йому тілесні ушкодження, а ОСОБА_2 був єдиний, хто запам`ятався з охоронців, так як мав виразну ознаку зовнішності - бороду. Матеріали кримінального провадження, зокрема протоколи допитів ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_4 містять суперечливу інформацію щодо місця, обставин отримання тілесних ушкоджень та кола учасників. Крім того, позивачем не надано медичної документації, що свідчила б, що ліки купувалися ОСОБА_1 за призначенням лікаря для лікування отриманих тілесних ушкоджень 08.10.2017 року, а надані рахунки-фактури не підтверджуються факт оплати і виписані після закінчення лікування. Дані обставини свідчать про необґрунтованість заявленої до стягнення суми матеріальної шкоди. Позивачем не доведено з чого він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди та якими доказами цей розмір підтверджується.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач вказує на неправомірні дії відповідача, що полягають у нанесені йому тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом даної правової норми, підставою для виникнення цивільно-правової відповідальності є наявність шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між ними та наявність вини заподіювача шкоди.

Таким чином деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.92, зокрема у її п. 2, роз`яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази вини ОСОБА_2 у заподіяні ОСОБА_1 тілесних ушкоджень варто зазначити наступне.

Закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею. Однак, презумпція невинуватості вимагає доведення вини відповідача за цивільним позовом. Оскільки при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності судом вина особи, яка притягується до відповідальності, не встановлюється.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 730/67/16-к визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст.18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення».

Більше того, у Постанові у справі №455/229/17 від 11.11.2020 року Верховний Суд зазначив, що дотримання умов, передбачених ст. 49 ККУ, є безумовною й обов`язковою для суду підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності, навіть, якщо особа вину не визнає. КПК України не передбачено обов`язку суду при закритті провадження встановлювати вину особи. Частиною 3 ст. 285, ч. 2 ст. 286, п. 8 ч. 1 ст. 287 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний з`ясувати лише чи не заперечує підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, що й було зроблено судом. Лише такий підхід відповідає презумпції невинуватості особи - вину особи може бути встановлено лише обвинувальним Вироком суду, що набрав законної сили (ст. 62 КУ, ч. 1 ст. 17 КПК України, ч. 2 ст. 2 КК України).

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 17 КПК України, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою».

Зі змісту ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 09.12.2020 року про закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України вбачається, що судом описано подані стороною обвинувачення докази та не визначено вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, встановлення вини відповідача входить до предмету доказування при розгляді даної справи.

Матеріали справи містять Протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 від 08.10.2017 р., складений о/у Дарницького УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_5 у проміжок часу з 18 год. 00 хв. по 18 год. 20 хв. (далі - Протокол № 1) та Протокол допиту потерпілого ОСОБА_1 від цієї ж дати, але складений в проміжок часу з 21 год. 45 хв. по 22 год. 45 хв. (далі - Протокол № 2), із змісту яких вбачається, що потерпілий змінював свої покази. Так, в Протоколі допиту № 1 потерпілий ОСОБА_1 зазначив, що удар по ребрам в ліву частину тулуба він отримав від охоронця на вулиці, після того як він (потерпілий) побіг з приміщення клубу, а двоє охоронців його наздогнали і збили з ніг, а в Протоколі № 2 потерпілий ОСОБА_1 вже зазначає, що серію ударів, протягом близько 2-х хвилин, він отримав в приміщенні клубу від групи людей, а коли вони (люди) пішли, то потерпілий сам піднявся і пішов на зупинку автобусу № 45. Таким чином, є суттєва розбіжність у місці та обставинах заподіяння тілесних ушкоджень.

В Протоколі допиту № 1 потерпілий ОСОБА_1 стверджує, що бив один охоронець, а в Протоколі № 2 - удари наносила група людей, скільки саме він не пам`ятає, оскільки запаморочилося в очах. Таким чином, є суттєва розбіжність і у кількісному складі учасників події.

Також, відповідно до Протоколу допиту свідка ОСОБА_4 від 08.10.2017 року покази свідка не відповідають показам потерпілого ОСОБА_1 . Свідок не бачив як, де і ким наносилися тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_1 , а знає про це виключно зі слів останнього.

У Протоколі № 2 від 08.10.2017 року ОСОБА_1 зазначає, що удари йому наносилися протягом 2-х хвилин групою осіб в приміщенні клубу, скільки саме не пам`ятає, оскільки запаморочилося в голові, але пам`ятає, що один удар в ліву частину грудної клітки наніс йому охоронець з бородою. А свідок ОСОБА_4 стверджує, що бачив, як в приміщенні клубу потерпілому був нанесений один удар в потилицю кулаком, хто саме це зробив - не бачив. В подальшому від потерпілого дізнався, що його били двоє охоронців на вулиці і один з бородою наніс удар в грудну клітку зліва.

Таким чином, є суттєва невідповідність показів слідка і потерпілого щодо місця та осіб, які наносили тілесні ушкодження.

В Протоколі допиту № 2 від 08.10.2017 р. ОСОБА_1 зазначає, що після побиття його в приміщенні клубу він піднявся і пішов на зупинку автобуса № 45, а свідок ОСОБА_4 зазначає, що допоміг потерпілому вирватися з рук охоронців і потерпілий побіг, а потім він (свідок) бачив як повертаються двоє охоронців. Таким чином, є суттєві розбіжності щодо обставин нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.

Відповідно до Картки виїзду швидкої медичної допомоги (форма №110/о)/ Позивач перебував на вулиці у стані алкогольного сп`яніння. Час виклику швидкої 08.10.2021 о 06:34. Вже за 1 хвилину, о 06:35 бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги виїхала на виклик та за 8 хвилин прибула на місце (о 06.43). Огляд позивача (потерпілого) проводився протягом 12 хвилин. При цьому за показами позивача (потерпілого) та його свідка ОСОБА_4 інцидент стався близько 6-ї години ранку (сварка, бійка, добіг до зупинки, виклик швидкої - всі події зайняли десь пів години), проте бригада екстреної (швидкої) медичної допомоги після огляду потерпілого (позивача) фіксує «час від початку хвороби» від 1 до 3 годин.

Відповідно до витягу з ЄРДР з кримінального провадження № 0010829 «08.10.2017 приблизно о 06.00 годині, в клубі Максимум по АДРЕСА_1 , невстановлена особа спричинила тяжкі тілесні ушкодження громадянину ОСОБА_1 .

Відповідно до Протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 08.10.2017 р. ОСОБА_1 повідомив, що 08.10.2017 біля клубу Максимум по вул. Декабристів 12/37 охорона клубу нанесла тілесні ушкодження.

Відповідно до ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, встановити вину ОСОБА_2 у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_1 на підставі вище зазначених доказів не можливо, що позбавляє можливості притягнення ОСОБА_2 до деліктної відповідальності. Інших доказів позивачем не надано.

Крім вини відповідача, позивачем не надано належних та допустимих доказів причинно-наслідкового зв`язку між отриманими тілесними ушкодженнями та матеріальною шкодою.

Так, на підтвердження матеріальної шкоди позивачем долучено чеки на загальну суму 698,54 грн., однак наявні в матеріалах справи Виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 від 17.10.2017 р. та Довідка 190 від 17.10.2017 р. не містить призначення ліків, що купувалися за вказаними чеками.

Суд не приймає до уваги рахунки-фактури № 68-Рз-0006955 від 24 листопада 2017 року на суму 5459,41 грн. та № 68-Рз-0007043 від 29 листопада 2017 року на суму 6967,00 грн., оскільки відсутні документи, що підтверджують факт оплати цих рахунків, а також медичні документи, що свідчать що ліки придбані за призначенням лікаря для лікування тілесних ушкоджень, отриманих ОСОБА_1 08.10.2017 р. Крім того, ОСОБА_1 проходив лікування з 08.10.2017 р. по 17.10.2017 р., в той час як рахунки-фактури від 24 та 29 листопада 2017 року.

Згідно з приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на недоведеність позивачем позовної вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди та її безпідставності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі в цій частині.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди внаслідок неправомірних дій останнього, судом встановлено наступне.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Так, позивачем не доведено вину відповідача в заподіянні моральної шкоди, наявність моральної шкоди та причино-наслідковий зв`язок між діями відповідача та моральною шкодою позивача, отже, правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

На підставі викладеного та керуючись стст. 15, 16 Цивільного кодексу України, стст. 12, 13, 81, 351-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.