справа № 278/354/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Петровської Ю.Р., розглянув цивільну справу за заявою ПАТ "Страхова компанія "АРСК" до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в результаті ДТП в порядку суброгації, -

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернувся із вимогами, якими просить суд ухвалити рішення та стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти, як компенсацію збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування заявленого зазначає наступне. Між сторонами укладено договір добровільного страхування. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка виникла з вини іншої особи автомобіль відповідача було пошкоджено. Позивачем було сплачено відповідачу страхове відшкодування в розмірі 50 тисяч гривень. Цивільно-правова відповідальність винуватця пригоди була застрахована. Позивач звернувся до страховика винуватця пригоди. Остання повідомила, що відповідач звертався і до них із вимогою сплатити страхове відшкодування, що і було зроблено на суму 39, 262,15 гривень. З претензією позивач звертався до відповідача щодо виплати безпідставно набутих коштів. Останній в добровільному порядку виплатив 11 836, 30 гривень, а решту виплачувати відмовився, у зв`язку із чим заявник звернувся із даними вимогами та просить їх задовольнити.

Відповідач вимог не визнав, просив відхилити, як безпідставні та крім цього просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і заперечень щодо такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено.

Проаналізував докази подані сторонами судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

Позивач є юридичною особою назву якого наразі змінено на ПАТ "Страхова компанія АРКС" та при зверненні до суду сплачено судового збору в розмірі 2 270 гривень (а.с.1, 7-10).

1 листопада 2016 року між сторонами укладено договір добровільного комплексного страхування наземного транспорту, цивільної відповідальності та від нещасного випадку на транспорті з терміном дії до 1 листопада 2017 року (а.с.11-21).

21 вересня 2017 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, кваліфікована як страхова подія, та складено з даного приводу європротокол з констатацією вини іншого учасника дорожнього руху (а.с.22-23,28).

Відповідач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання на території Житомирського району Житомирської області, отримував код платника податків, має посвідчення водія та є власником автомобіля марки "ВОЛЬКСФАГЕН Кадди" 2016 року випуску (а.с.24-27,47).

27 вересня 2017 року складено акт огляду (дефектна відомість) автомобіля відповідача з ремонтною калькуляцією (а.с.29-37).

10 жовтня 2017 року проведено розрахунок страхового відшкодування з рішенням про виплату 50 тисяч гривень (а.с.38-39).

11 жовтня 2017 року позивачем відповідачеві сплачено страхове відшкодування у зазначеному розмірі (а.с.40).

9 лютого 2018 року ТЗДВ "Страхова компанія Кредо" повідомила позивача на претензію з приводу виплати страхового в розмірі 50 тисяч гривень про наступне. Відповідач звертався до ТЗДВ "Страхова компанія Кредо" з вимогою виплатити йому страхове відшкодування з приводу згадуваної раніше страхової події, що і було зроблено в межах встановленої шкоди в розмірі 39 262, 15 гривень. (а.с.41).

19 липня 2019 року позивач звертався до відповідача з претензією щодо виниклих правовідносин (а.с.42-43).

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК та ст. 27 Закону України "Про страхування").

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про, серед іншого, повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні (ст. 1212 ЦК України).

Договором між сторонами визначено, що страхувальник зобов`язаний повернути страховику суму виплаченого страхового відшкодування (страхової виплати, як безпідставно набуте майно, якщо виявиться така обставина, що повністю або частково позбавляє страхувальника (вигодонабувача) права на отримання страхового відшкодування (страхової виплати) (п.22.2.12.)

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов наступних висновків.

Суд вважає права позивача порушеними протиправними діями відповідача, а отже такі права мали б бути відновлені у обраний спосіб, шляхом стягнення безпідставно набутого майна в заявленому обсязі. Так, законодавством України і досягнутими домовленостями між сторонами за укладеним правочином передбачено право позивача вимагати компенсації здійсненого страхового відшкодування від третіх осіб (не страхувальника). Окрім цього, визначено обов`язок відповідача повернути позивачеві страхове відшкодування від інших осіб, яке позбавляє права страховика отримати компенсацію проведеного власного компенсування. Відповідач, будучи ознайомленим із такими положеннями договору та в їх супереч отримав страхове відшкодування як за договором добровільного страхування від позивача, так і за договором обов`язкового страхування від страховика винуватця пригоди. Останні дії позбавили позивача компенсувати проведене страхове відшкодування за рахунок страховика винуватця пригоди. Відповідач не оскаржував дії позивача щодо обсягу здійсненого відшкодування, проведеного останнім. Тим самим, суд вважає, погодився із таким обсягом. Отримавши страхове відшкодування і за договором обов`язкового страхування, відповідач безпідставно набув майно без достатніх правових підстав в силу дії договорі між сторонами і позбавив позивача права на компенсацію здійсненої виплати.

Тим самим, суд погоджує з доводами представника позивача, викладеними у даній частині, щодо обґрунтованості заявлених вимог і, одночасно, відхиляє доводи відповідача з даного приводу.

Зазначеними раніше нормами матеріального закону передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ст. 993 ЦК України). Суд вважає, що дана норма закону має бути застосована до даних правовідносин, оскільки позивач, не отримавши компенсації сплаченого страхового відшкодування за рахунок іншої страхової компанії зазнав збитків і, на переконання суду, правомірно звернувся із даним позовом до свого страхувальника.

Однак, обґрунтований та законний позов не підлягає до задоволення у зв`язку із пропуском строку позовної давності та відсутності поважних причин для його поновлення. В даній частині суд задовольняє заяву відповідача про застосування наслідків пропуску такого строку та відхиляє доводи позивача з огляду на наступне.

Судом встановлено та не спростовувалось сторонами наступне.

21 вересня 2016 року мав місце страховий випадок.

11 жовтня 2017 року позивач здійснив страхове відшкодування відповідачеві.

10 січня 2018 року відповідач отримав страхове відшкодування від страховика винуватця пригоди.

9 лютого 2018 року позивач дізнався про проведення останньої оплати, тобто про порушення його прав відповідачем.

19 липня 2019 року позивачем направлена претензія.

23 серпня 2019, 19 лютого та 25 березня 2020 року відповідачем здійснено компенсування позивачу безпідставно отриманих грошових коштів на загальну суму 11 836, 30 гривень.

4 лютого 2021 року позивач звернувся до суду із даними вимогами.

В даному випадку позивач звернувся із вимогами в порядку суброгації, для чого визначено річний строк для пред`явлення вимог, який обраховується з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що з 21 вересня 2016 року позивач не звернувся та не звертався до суду із даними вимогами до відповідача. Поважних причин пропуску строку наведено не було, що позбавляє суд права поновлювати його. Звернення відповідача, викладені у додаткових поясненнях з проханням поновити пропущений строк суд задовольнити не може, оскільки в ньому не наведено причин, які позбавляли можливості заявника у період часу з 21 вересня 2016 року протягом року звернутись за захистом своїх порушених прав. Посилання на введення карантинних обмежень суд вважає голослівними, адже вони почали діяти з березня 2020 року коли вже декілька разів такий строк було пропущений позивачем.

Навіть вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання боргу (ст. 264 ЦК України - часткове повернення грошей позивачу) не впливають на прийняття рішення, адже і такі дії були вчинені поза межами строку позовної давності.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що обґрунтований позов задоволеним бути не може через пропуск строку звернення із ним до суду та не наведення поважних причин, які позбавляли можливості виконати такі вимоги закону (рішення ВС у справі 910/17324/20 від 10 лютого 2021 року - номер рішення в реєстрі 95103964).

Необізнаність позивача із тим, що відповідач звернувся за страховим відшкодуванням до двох страхових компаній, на переконання суду, не визначали інший спосіб захисту порушених прав (суброгація) оскільки в любому випадку у даних правовідносинах іншого позову даним позивачем заявлено бути не могло.

Результати вирішення спору не дають підстав для подальшого розподілу судових витрат позивача. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. Судових витрат відповідачем не декларувалось.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення виготовлене 12 квітня 2021 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян