Номер провадження: 22-ц/813/7039/21
Номер справи місцевого суду: 522/9110/18
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

12.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Громіка Р.Д., розглянувши заяву адвоката Латки Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову ОСОБА_2 (за правонаступництвом - ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2021 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 (за правонаступництвом ОСОБА_1 ) відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 березня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2021 року.

30 березня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява адвоката Латки Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2021 року у задоволенні заяви адвоката Латки І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову ОСОБА_2 (за правонаступництвом - ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

08 квітня 2021 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява адвоката Латки Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову, яка вмотивована тим, що в провадженні Одеського апеляційного суду знаходиться справа №522/9110/18 за позовом ОСОБА_2 (правонаступником якої в даній справі є ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 , за участю третьої особи: приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання недійсним договору дарування № 1135 від 12.06.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М.

Відповідно до умов оскаржуваного договору ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Отже, вказаний судовий спір прямо стосується квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

До 26.03.2021 року арешт на дану квартиру був накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2017 року у справі № 522/2495/17. В рамках даної справи №522/12495/17 ОСОБА_1 оскаржував та намагався визнати недійсним: договір довічного утримання № 1133 від 12.06.2017 року, за яким ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 та договір дарування квартири № 1135 від 12.06.2017 року, за яким ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході розгляду справи № 522/12495/17 рішенням від 27.02.2019 року Приморський районний суд задовольнив позовні вимоги в частині визнання недійсним договору довічного утримання, а в частині визнання недійсним договору дарування квартири відмовив позивачеві в зв`язку з тим, що оскаржуваний договір підписувався його дружиною ОСОБА_2 , а ОСОБА_1 який звертався до суду у тій справі не був стороною спірних правовідносин.

26 березня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси в рамках справи №522/12495/17 за клопотанням ОСОБА_3 скасував арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки в рамках тієї справи відпав спір щодо даної квартири.

Втім, Одеським апеляційним судом на сьогоднішній день розглядається справа 522/9110/18 про визнанням недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважали, що дані обставини є підставою для забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно (квартиру), оскільки незабезпечення таких заходів може призвести до відчуження спірної квартири, що, в свою чергу, істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Додатково було зазначено, що довести існування намірів відповідача здійснити відчуження даної квартири об`єктивно не представляється можливим, оскільки відповідач не повідомляє позивачеві про свої наміри щодо даного майна. Позивач через похилий вік не має можливості їздити по агентствам нерухомості та з`ясовувати чи виставляв відповідач дану квартиру на продаж. Відчуження спірної квартири може відбутись не лише шляхом укладенням договору купівлі-продажу (у даному випадку доказом наміру продажу квартири може бути відповідне оголошення в мережі інтернет або звернення до агентства нерухомості), а й шляхом укладення договору дарування або договору іпотеки. У таких випадках, докази про намір укладення договору дарування або договору іпотеки не можуть існувати у відкритому доступі до вчинення таких правочинів, а лише після їх укладення.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подану заяву про забезпечення позову, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 149 ч. 2 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд є одним з аспектів доступу до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу, забороною вчиняти певні дії,забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі,або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання та інше.

Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи - позивача. Вжиття заходів до забезпечення позову сприяє запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді, а в разі задоволення позову забезпечує можливість відновлення його порушених прав. Натомість невжиття зазначених заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

При цьому, заходи про забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позовними вимогами. Співрозмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків забезпечення позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування недійсним.

Апеляційний суд вважає, що заходи забезпечення позову, які заявлені адвокатом Латкою І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , не є співмірними із позовними вимогами та обставинами, які викладені у заяві про забезпечення позову, оскільки не підтверджено жодним належним та допустимим доказом існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Посилання представника заявника на те, щодо неможливості довести існування намірів відповідача здійснити відчуження даної квартири не приймаються судом до уваги, оскільки обов`язок доведення обставин, які б указували на необхідність вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача для забезпечення реального та ефективного виконання судового рішення, покладено на позивача відповідно до положень статті 81 ЦПК України, а оцінка доказів, наданих позивачем, є компетенцією суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви адвоката Латки І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Латки Ігоря Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову ОСОБА_2 (за правонаступництвом - ОСОБА_1 ) до ОСОБА_3 , треті особи: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Суддя Одеського апеляційного суду Р.Д. Громік