ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3439/21 Справа № 192/998/20 Суддя у 1-й інстанції - Стрельников О. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідач звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 14 лютого 2007 року.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 02 червня 2020 року утворилась заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 46656,75 грн., з яких: 13626,71 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4898,12 грн. заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 25433,98 грн. нарахована пеня; 500,00 грн. - штраф фіксована частина, 2197,94 грн. - штраф процентна складова, яку АТ КБ «ПриватБанк» просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 14 лютого 2007 року в розмірі 250,00 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішення мотивовано тим, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а тому документально підтверджена сума отриманих коштів у розмірі 250,00 грн. підлягає стягненню. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, а тому позов в іншій частині задоволенню не підлягає.

Не погодившись з рішенням суду в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за частиною тіла кредиту, процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пенею та штрафами, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити у скасованій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову в іншій частині, залишивши поза увагою те, що відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, у встановленому законом порядку даний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за частиною тіла кредиту, процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пенею та штрафами, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення.

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано копію заяви від 14 лютого 2007 року, відповідно до якої ОСОБА_1 погодилася, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.39).

Відповідно до зазначеної заяви відповідач отримала банківську карту № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 250 грн. та базовою процентною ставкою по кредиту 36% з розрахунку 360 днів на рік.

При цьому вказана заява не містить умов щодо строку дії кредитного договору та відповідальності за невиконання умов кредитування у вигляді пені та штрафів.

Долучені до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, якими передбачено порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування кредитом процентів, комісії за користування кредитом та інших витрат, визначено права та обов`язки сторін договору надання банківських послуг, - відповідачем не підписані (а.с.40-45).

Заява позичальника містить текст про ознайомлення та погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 14 лютого 2007 року, згідно якого, станом на 02 червня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 46656,75 грн., з яких: 13626,71 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4898,12 грн. заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 25433,98 грн. нарахована пеня; 500,00 грн. - штраф фіксована частина, 2197,94 грн. - штраф процентна складова.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції вважав встановленим факт отримання кредитних коштів відповідачем лише в межах встановленого кредитного ліміту за заявою позичальника 250,00 грн., а тому у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути фактично отримані грошові кошти.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в іншій частині тіла кредиту, заборгованості по процентам, пенею та штрафами, суд першої інстанції виходив із того, що Умови та Правила надання банківських послуг, які позивач надавав суду на обґрунтування своїх вимог, не містять підпису відповідача, та в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували вказані позовні вимоги.

Погодитись з висновком суду першої інстанції в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за частиною тіла кредиту не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

У частині першій статті 634 цього Кодексу передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 140131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 14 лютого 2007 року року зазначено відомості про отримання відповідачем банківської карти № НОМЕР_1 з кредитним лімітом 250 грн. та базовою процентною ставкою 36% з розрахунку 360 днів на рік.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по процентам нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правили надання банківських послуг, як невід`ємну частину кредитного договору.

Умовами та правилами надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог визначено, в тому числі: порядок надання та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату процентів нарахованих за період користування кредитом процентів, визначено права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 лютого 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 липня 2020 року) кредитор мав можливість додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, надані банком заява позичальника та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

У постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) суд зазначає, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень Умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, - колегія приходить до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, в межах кредитного ліміту.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки кредитний ліміт за картковим рахунком відповідача 27 травня 2011 року збільшувався до 10000 грн. (а.с.37).

Про визнання відповідачем збільшеного банком кредитного ліміту свідчить виписка з особового рахунку ОСОБА_1 , відповідно до якої остання користувалась збільшеним кредитним лімітом, здійснювала перекази з/на картку та погашала кредитну заборгованість до 23 грудня 2016 року включно (а.с.24-36).

Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку частини заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9750 грн. (10000 грн. 250 грн. стягнутих судом першої інстанції) в межах кредитного ліміту, який відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки встановлювався відповідачу.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув та помилково встановив, що вимоги банку в частині стягнення тіла кредиту в межах кредитного ліміту є необґрунтованими.

При цьому, банком не доведено, який строк дії кредитного договору було погоджено сторонами, що унеможливлює встановити строк кредитування, в межах якого позивач мав право нараховувати визначені договором проценти за користування кредитом, тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за нарахованими процентами на прострочений кредит, згідно ст. 625 ЦК України, також задоволенню не підлягають.

За положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, колегія приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення частини заборгованості за тілом кредиту та розподілу судових витрат, з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення вказаних позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині залишених без задоволення позовних вимог, слід змінити розподіл судових витрат, стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій пропорційно розміру задоволених позовних вимог (21,43%) у розмірі 1126,15 грн. (2102 грн. + 3153 грн.) х 21,43%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2020 року в частині залишених без задоволення позовних вимог про стягнення частини заборгованості за тілом кредиту та в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість за тілом кредиту у розмірі 9750,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1126,15 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова