Справа № 749/1004/20
Номер провадження 2/749/19/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2021 р. м. Сновськ

Щорський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді: Кравчук М. В.

за участю секретаря: Михалевич М. В.

представника відповідача Хоминської О. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сновськ в порядку загального позовного провадження справу за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, розірвання договору, визнання дій незаконними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А H О В И В:

14.11.2020 р. АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 15859, 52 грн. Позовна заява надійшла до суду 26.11.2020 р.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 13.10.2010 р. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобов`язувалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використанням, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідач належним чином не виконує умови кредитного договору, станом на 05.10.2020 р. заборгованість відповідача становить 15859, 52 грн. Позивач просить стягнути на його користь з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором № б/н від 13.10.2010 р.

Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 07.12.2020 р. після надходження інформації про зареєстроване місце проживання відповідача відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 11.01.2021 р.; витребувано від акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» належним чином засвідчений переклад доданих до позовної заяви документів, назва одного з яких починається зі слова «примери», іншого зі слова «справка», а також зі слова «извлечение».

29.12.2020 р. від відповідача надійшли відзив на позовну заяву та зустрічний позов про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних коштів у розмірі 19020, 05 грн.

У відзиві відповідач зазначає, що у підписаній нею анкеті-заяві відсутні умови щодо кредитування, а також не стоїть відмітка щодо виду послуг, які відповідач просила надати (виду картки). Підпис на умовах і правилах, а також на витязі з тарифів обслуговування кредитних карт відповідач заперечує, зазначаючи про те, що навіть мова цих документів, які надані позивач разом з позовною заявою, є їй незрозумілою.

Посилаючись на практику Верховного Суду відповідач вважає, що підписанням анкети-заяви не узгоджувались такі умови як: сума кредиту, сплата та розмір відсотків, комісія, пеня та штраф, строку повернення кредиту, що вважає порушенням положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також відповідач зауважує, що право банку на нарахування процентів за користування кредитом припиняється у момент закінчення строку договору кредитування. Оскільки такий строк у анкеті-заяві не визначений, відповідач вважає, що цей строк припинено закінченням терміну дії картки, тобто право банку на нарахуванням процентів мало місце до кінця січня 2017 року.

З огляду на наведене, відповідач зазначає, що з 01.02.2017 р. припинила користуватися послугами кредитної картки, та станом на цю дату дійсно мала заборгованість з повернення кредитних коштів у розмірі 4445, 81 грн, які були у подальшому списані банком з зарплатної карки відповідача автоматично до 16.03.2018 р.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що їй у період з 09.09.2016 р. по 09.06.2018 р. кожного місяця здійснювалось нарахування під назвою «Покупка» у розмірі 230, 62 грн. Натомість, відповідач зазначає, що цих коштів не отримувала, а самі співробітники банку відмовились пояснювати їй такі нарахування.

Також відповідач просить звернути увагу суду на ту обставину, що позивач заявляє позовні вимоги про стягнення виключно тіла кредиту, однак з виписки вбачається, що банком включено до тіла кредиту відсотки, пеню, платіж з призначенням «Покупка» та страховий платіж.

У зустрічному позові ОСОБА_1 зазначає, що оскільки, на її думку, строк дії договору закінчився після спливу строку дії кредитної картки, то з 01.02.2017 р. у банку були відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом.

Однак станом на 07.10.2020 р. банк продовжує нараховувати відсотки, «Покупку», пеню та страховий платіж та автоматично, у позадоговірний спосіб списувати ці кошти з зарплатної картки позивача.

Внаслідок таких неправомірних дій, на переконання позивача, станом на 16.03.2018 р. тіло кредиту було погашене та відбулося надмірне списання власних коштів позивача у розмірі 120, 65 грн. Станом на дату подання позову банком списано 19020, 05 грн.

Посилаючись на положення Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», позивач вважає, що таке списання має бути договірним, що не доведено відповідачем, а банк здійснює таке списання на підставі меморіальних ордерів, які в матеріалах справи відсутні.

06.01.2021 р. на адресу суду від позивача надійшла заява, зареєстрована за вх. № 62, у якій позивач вказує на відсутність у нього обов`язку надавати переклад доданих до позовної заяви документів, які викладено іноземною мовою.

11.01.2021 р. до початку розгляду справи засобами електронного зв`язку від відповідача та його представника надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі, зареєстровані за вх. № 14 та № 15 відповідно.

Ухвалою від 11.01.2021 р. прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів до спільного розгляду з первісним позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 26.01.2021 р.

25.01.2021 р. на адресу суду від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, зареєстровані за вх. № 359, у яких, крім повторного зазначення про відсутність у підписаній нею анкеті-заяві будь-яких умов кредитування та ненадання їй для підпису і ознайомлення будь-яких інших документів, з посиланням на практику суду касаційної інстанції, вона вважає, що наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» є споживчим.

26.01.2021 р. від відповідача надійшло клопотання про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк», зареєстроване 26.01.2021 р. за вх. № 367, та клопотання про проведення засідання без участі представника відповідача, зареєстроване 26.01.2021 р. за № 371, у якому заявлено про оголошення перерви у судовому засіданні.

Також відповідачем надано копію заяви, адресованої позивачу, у якій вона просила розірвати кредитний договір, укладений у формі анкети-заяви від 13.10.2010 р., повернути безпідставно списані кошти за період з 16.03.2018 р.

Ухвалою від 26.01.2021 р. клопотання представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) задоволено, витребувано від акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» інформацію про те, на підставі якого документу акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» здійснює автоматичне списання коштів з зарплатної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (діяла до 10/20) і № НОМЕР_2 (діє зараз); інформацію про суму автоматично списаних коштів банком з зарплатної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (діяла до 10/20) і № НОМЕР_2 (діє зараз) в розрізі кожного місяця за період з лютого 2017 року по січень 2021 року. Оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 15.02.2021 р.

28.01.2021 р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив від позивача (заперечення відповідача у часовому проміжку надійшли до суду раніше та описані вище по тексту), доводи якого обґрунтовуються доводами позовної заяви. АТ КБ «ПриватБанк» наполягає на тому, що форма кредитного договору не суперечить положенням чинного законодавства з наведених у позовній заяві підстав. Також позивач зазначив, що ключами до рахунку позивача є як пластикова картка, видана позивачу, так і її мобільний телефон, що надає змогу на дистанційне обслуговування клієнта без використання пластикової картки.

Позивач зазначає, що Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки отриманий відповідачем кредит у спірних правовідносинах не є споживчим.

Щодо викладення умов та правил на іноземній мові позивач зауважив, що законодавством не заборонена подача до суду документів, викладених іноземною мовою з наданням відповідного перекладу, втім, у разі такої необхідності. Водночас, позивач вважає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин Закон України «Про засади державної мовної політики» чинним не був, а тому суд зобов`язаний досліджувати документи, які подані до суду російською мовою.

11.02.2021 р. від банку надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому відповідач за зустрічним позовом відображає позиції, викладені ним у раніше поданих заявах по суті спору, та заява про застосування строків позовної давності, у якій відповідач за зустрічним позовом наголошує, що про укладення договору позивач дізналася в день його укладення - 13.10.2010 р., а тому трирічний строк звернення з позовом нею пропущений.

15.02.2021 р. від позивача за зустрічним позовом надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, зареєстрована за № 579, в якій вона просить розірвати кредитний договір, що укладений між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» у формі анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.10.2010 р.; визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з зарплатних карток ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (діяла до 10/20) і № НОМЕР_2 (діє зараз) та зобов`язати акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» припинити утримання з власної ініціативи з банківської картки ОСОБА_1 № НОМЕР_2 грошові кошти на погашення кредиту згідно договору від 13 жовтня 2010 року, обґрунтовуючи це тим, що попри повне погашення кредиту відповідач продовжує безпідставне списання коштів з її зарплатної картки.

Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 15.02.2021 р. було прийнято заяву відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог до розгляду. Продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено підготовче судове засідання на 15.03.2021 р.

22.02.2021 р. до суду надійшли пояснення позивача за первісним позовом, зареєстровані за вх. № 662.

У вказаних поясненнях відповідач АТ КБ «ПриватБанк» акцентує увагу суду на тому, що Закон України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюється, оскільки отриманий позивачем кредит не є споживчим. Розрахунок банку боржником не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Продовження дії картки, автоматичне списання заборгованості, зміна кредитного ліміту регламентовані умовами і правилами надання банківських послуг.

12.03.2021 р. від АТ КБ «ПриватБанк» надійшли заперечення на заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, у яких відповідач зазначає про те, що вважає позивача такою, що приєдналася до умов і правил, а відтак списання банком коштів з рахунку ОСОБА_1 є договірним.

В частині вимог про розірвання кредитного договору банк зазначає, що наслідком розірвання договору є припинення дії його положень на майбутнє. Крім того, за твердженням відповідача за зустрічним позовом, банк закриває картковий рахунок за заявою клієнта, однак на даний час така можливість знівельована наявністю у клієнта боргу перед банком.

Також відповідача за зустрічним позовом звертає увагу суду на ту обставину, що позивач певний час виконувала свої зобов`язання перед банком належним чином, тобто знала і погоджувалась із встановленими банкам умовами, а тому просить застосувати строк позовної давності.

15.03.2021 р. надійшло клопотання представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) про проведення підготовчого судового засідання без участі сторони відповідача (позивача за зустрічним позовом).

Ухвалою від 15.03.2021 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12.04.2021 р.

У судове засідання позивач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, явку уповноваженого представника не забезпечив.

У судовому засіданні представник позивача проти задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» заперечила у повному обсязі з підстав, зазначених у письмових заявах по суті спору. Наполягала на задоволенні зустрічного позову у повному обсязі. Уточнила, що незважаючи на повну незгоду з автоматичним списанням коштів з зарплатної картки у позадоговірному порядку та без меморіальних ордерів, позивач проти списання коштів у розмірі 44445, 81 грн не заперечує. Щодо строків позовної давності зазначила, що такий строк не є пропущеним, оскільки про порушення своїх прав позивач дізналася саме після того, як з неї почали списуватись кошти понад суму отриманого кредиту, тобто з березня 2018 року.

Заслухавши учасника справи, дослiдивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з заявленого позову, на підставі заяви № б/н від 13.10.2010 р. (а. с. 32) АТ КБ «ПриватБанк» відкрило відповідачу кредитний рахунок, що підтверджується випискою по рахунку (а. с. 24-29), видало кредитні картки НОМЕР_3 від 13.10.2010 р. з терміном дії до грудня 2013 р., НОМЕР_4 від 18.12.2013 р. з терміном дії до січня 2017 р., що підтверджується наданою позивачем довідкою (а. с. 31), та визнається відповідачем, що вбачається з копії заяви ОСОБА_1 від 30.12.2020 р. (а. с. 136-137), та встановило 13.10.2010 р. початковий кредитний ліміт 500, 00 грн, який було збільшено 23.12.2010 до 600, 00 грн, 22.01.2011 р. збільшено до 700 грн, 23.02.2011 р. - до 800, 00 грн, 18.03.2011 р. збільшено до 900, 00 грн, 20.08.2011 р. збільшено до 1000, 00 грн, 17.08.2013 р. збільшено до 3600, 00 грн, 31.01.2017 р. збільшено до 4500, 00 грн, 30.12.2019 р. зменшено до 0, 00 грн, що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) (а. с. 30).

При цьому, як вбачається з поданих позивачем доказів, серед них наявні документи, назва одного з яких починається зі слова «примери», іншого зі слова «справка», а також зі слова «извлечение», що викладені іноземною мовою.

У своїй позовній заяві банк наполягає на тому, що відповідач підписала вказані документи. Однак з поданих заяв по суті спору, після ознайомлення з відзивом відповідача, яка заперечила підписання будь-яких документів, крім анкети-заяви, позивач на підписанні нею інших документів не наполягає.

Як вбачається судом з матеріалів справи, анкета-заява містить підпис клієнта банку, який відповідач за первісним позов визнає як власний.

На документах, викладених іноземною мовою з назвами «примери», «справка», «извлечение» міститься напис « ОСОБА_1 », що є відмінним від заповненої графи підпису у анкеті-заяві.

Оскільки в подальшому позивач не наполягав на тому, що запис « ОСОБА_1 » є підписом відповідача, у суду відсутні підстави для дослідження належності підпису на документах відповідачу.

У копії анкети-заяви від 13.10.2010 р. зазначено анкетні дані та підпис відповідача, дата її підписання: 13.10.2010 р., що не заперечується відповідачем (а. с. 32, 96, 103, 136).

Позивачем на обґрунтування своїх вимог надано копію умов та правил надання банківських послуг та витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». У зазначеном витязі зокрема вказано умови тарифного плану «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» (а. с. 33).

Позивач стверджує, що у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, відповідач допустив виникнення заборгованості у розмірі 15859, 52 грн, яка складається із 15859, 52 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, що, на думку позивача, вбачається з розрахунку заборгованості, доданого позивачем до позову (а. с. 5-23), виписки по рахунку (а. с. 24-29).

30.12.2020 р. ОСОБА_1 звернулася із заявою до АТ КБ «ПриватБанк» про: розірвання кредитного договору, що укладений у формі анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.10.2010 р; надання інформації на підставі якого документу АТ КБ «ПриватБанк» здійснює автоматичне списання коштів із її зарплатної картки № НОМЕР_1 (діяла до 10/20) і № НОМЕР_2 (діє зараз); припинення автоматичного списання коштів з картки № НОМЕР_2 ; повернення безпідставно списаних коштів за період з 16.03.2018 р. і по теперішній час з її карток, що призначені для виплати заробітної плати, зокрема № 4149 4996 4771 2205 (діяла до 10/20) та 5168 7574 2138 2997 (діє зараз) (а. с. 136-137).

Як вбачається із наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки за договором б/н станом на 27.01.2021 р. по картці № НОМЕР_1 , АТ КБ «ПриватБанк» 28.12.2020 р. здійснило автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті НОМЕР_5 у розмірі 885, 50 грн, 27.11.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 29.10.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 30.09.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, у розмірі 0, 15 грн, 28.08.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 30.07.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 26.06.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 30.05.2020 р. у розмірі 50, 00 грн, 28.05.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 29.04.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 30.03.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 27.02.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 30.01.2020 р. у розмірі 885, 50 грн, 28.12.2019 р. у розмірі 16, 21 грн, 29.11.2019 р. у розмірі 16, 87 грн, 27.11.2019 р. у розмірі 940, 00 грн, 28.10.2019 р. у розмірі 470, 00 грн, 28.09.2019 р. у розмірі 379, 32 грн, 27.09.2019 р. у розмірі 442, 75 грн, 29.08.2019 р. у розмірі 804, 00 грн, 30.07.2019 р. у розмірі 770, 94 грн, 04.07.2019 р. у розмірі 10, 78 грн, 26.06.2020 р. у розмірі 765, 58 грн, 30.05.2019 р. у розмірі 725, 64 грн, 04.05.2019 р. у розмірі 20, 52 грн, 25.04.2019 р. у розмірі 687, 18 грн, 06.04.2019 у розмірі 43, 18 грн, 28.03.2019 р. у розмірі 672, 54 грн, 04.03.2019 р. у розмірі 37, 44 грн, 27.02.2019 р. у розмірі 671, 53 грн, 04.02.2019 р. у розмірі 24, 52 грн, 30.01.2019 р. у розмірі 646, 48 грн, 05.01.2019 р. у розмірі 16, 07 грн, 22.12.2018 р. у розмірі 660, 09 грн, 29.11.2018 р. у розмірі 630, 37 грн, 16.11.2018 р. у розмірі 13, 11 грн, 29.10.2018 р. у розмірі 625, 79 грн, 28.09.2018 р. у розмірі 610, 11 грн, 29.08.2018 р. у розмірі 594, 95 грн, 27.07.2018 р. у розмірі 562, 64 грн, 27.06.2018 р. у розмірі 549, 36 грн, 29.05.2018 р. у розмірі 490, 48 грн, 09.05.2018 р. у розмірі 11, 12 грн (а. с. 166-168, 202-204).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Виходячи зі змісту статті 10561 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Свої зобов`язання перед банком відповідач належним чином не виконувала, у результаті чого виникла заборгованість. Строк дії картки закінчився після 30.01.2017 р., що вбачається із довідки наданої АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 31) та згідно виписки баланс рахунку по картці станом на 30.01.2017 р. складав мінус 4445, 81 грн (а. с. 26), яка за доводами відповідача станом на 16.03.2018 р. була сплачена та станом на цей день утворилася переплата за тілом кредиту на 120, 65 грн (а. с. 99).

З розрахунку заборгованості та виписки за договором вбачається, що відповідач користувалась кредитними коштами, а також на погашення заборгованості частково повертала надані банком кошти, що також не заперечується відповідачем.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Відтак заборгованість, що мала місце певний проміжок часу за тілом кредиту, є обґрунтованою, підтверджується матеріалами справи та не заперечується жодною зі сторін.

У той же час, з дослідженої судом виписки по рахунку за договором № б/н (картка НОМЕР_1 , картка НОМЕР_6 ) вбачається, що автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості мало свій початок з 27.02.2017 р. При цьому, відповідач за первісним позовом стверджує, що станом на 01.02.2017 р. дійсно мала місце заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4445, 81 грн, яка була погашена 15.03.2018 р., чого позивач за первісним позовом у заявах, викладених по суті позовних вимог, жодного разу не заперечив та не спростував. Отже вказані обставини у даній справі суд вважає встановленими та такими, що не потребують доказування, оскільки не заперечуються жодною зі сторін у справі (а. с. 166 - 172).

В свою чергу, як вбачається з виписки по вказаному рахунку, після 15.03.2018 р. банком було здійснено наступні операції: «погашення обов`язкового платежу», «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості» з рахунку відповідача за первісним позовом, призначеного в тому числі для перерахування заробітної плати.

При цьому, за іншою випискою по рахунку за договором № б/н (картка НОМЕР_3 , картка НОМЕР_4 ) мали місце операції по рахунку ОСОБА_1 з наступними назвами: «автоматичне погашення простроченої заборгованості» (до 30.09.2020 р.), «списання відсотків за використання кредитного ліміту» ( до 01.04.2020 р.), «пеня за прострочку за кредитом на суму понад 100 грн» (до 01.09.2019 р.), «погашення обов`язкового платежу з картки 41**05» (до 26.12.2018 р.), «страховий платіж за договором страхування кредитного ліміту» (до 14.06.2018 р.), «покупка» (до 09.06.2018 р.).

А відтак суд приймає до уваги доводи відповідача за первісним позовом про те, що до складу тіла кредиту позивачем були включені також інші операції.

Водночас, матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначені витяг з тарифів та витяг з умов, на які посилається позивач за первісним позовом, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування.

Додатково суд звертає увагу на те, що у самій анкеті-заяві у розділі «прошу надати мені перераховані нижче послуги» відповідачем не обрано жодного з видів картки, про обслуговування якої просив відповідач. Також порожня графа «бажаний кредитний ліміт» (а. с. 32, зворот).

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила надання банківських послуг.

У спірному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з указаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

З наведених підстав можна дійти висновку про те, що банк не довів, що саме надані умови є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

З урахуванням наведеного, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом та заборгованості за пенею відсутні з врахуванням зазначеного вище.

При цьому, ненадання позивачем за первісним позовом офіційного перекладу доказів, викладених іноземною мовою з назвами «примери», «справка», «извлечение», для правильного вирішення спору значення не мають, оскільки суд не вбачає необхідності у їх подальшому дослідженні через відсутність складової, що в обов`язковому порядку передує дослідженню змісту доказу, - підпису відповідача за первісним позовом.

З аналогічних підстав не можна вважати обґрунтованими операції зі списання страхового платежу за договором страхування кредитного ліміту, позаяк позивачем за первісним позовом не надано доказів ознайомлення ОСОБА_1 з умовами цього договору та наявність з її боку волевиявлення на його укладення.

В частині доводів відповідача про відсутність у неї інформації про операції «покупка» та перевірки наявності підстав для нарахування вказаних сум банком суд звернув увагу на таке.

Як свідчать відомості з виписки та на чому зосереджує увагу суду банк, відповідач 09.06.2016 р. підключилася до додаткової послуги «Миттєва розстрочка», погасивши перед цим заборгованість за кредитом у повному обсязі у розмірі 3137, 89 грн, що було обов`язковою умовою для отримання миттєвої розстрочки. В подальшому щомісяця банком протягом 24 місяців здійснювалося нарахування заборгованості у розмірі 230, 62 грн протягом 23 місяців та 230, 51 грн у останньому місяці.

При цьому, як дійсно зазначає відповідач за первісним позовом, виписка по рахунку, що є підтвердженням виконаних за день операцій, не містить відомостей про отримання відповідної послуги відповідачем та як і у попередніх випадках не підтверджується волевиявленням клієнта на її отримання. Дотримуючись принципу змагальності сторін, суд позбавлений можливості стверджувати що відповідач за первісним позовом дійсно скористалася послугами миттєвої розстрочки та внаслідок цього утворилась заборгованість перед банком у вигляді тіла кредиту, оскільки отримання цих коштів відповідач категорично заперечує, а позивач відповідних доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині не надав (зокрема, назва магазину, в якому здійснено придбання товару, його web-адреса, ЄДРПОУ суб`єкта господарювання тощо).

З огляду на зазначене, суд погоджується із доводами відповідача про те, що пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості виключно за тілом кредиту, банк фактично просив також, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками, пенею, за послугою миттєвої розстрочки та за страховим платежем, які з підстав, зазначених вище, стягненню не підлягають.

За вирахуванням безпідставно нарахованих позивачем сум, включених до тіла кредиту, та відсутності заперечень з боку позивача за первісним позовом щодо того, що станом на 01.02.2017 р. у відповідача була наявна заборгованість за тілом кредита у розмірі 4445, 81 грн та станом на 16.03.2018 р. сума у вказаному розмірі була сплачена, суд приходить до висновку, що позовні вимоги акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку позовним вимогам за зустрічним позовом суд зважає на наступне.

Як вбачається із виписки по рахунку позивача за зустрічним позовом у період з 16.03.2018 р. позивач кредитним рахунком не користувалася. Після цієї дати банк відобразив заборгованість позивача у розмірі 10595, 68 грн та додатково до 30.09.2020 р. здійснив списання коштів на автоматичне погашення заборгованості, пені, страхового платежу та послуги з миттєвої розстрочки у сумі 21449, 54 грн.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).

З огляду на вказані положення, суд приймає до уваги доводи позивача за зустрічним позовом про те, що узгодження автоматичного списання коштів місця не мало.

Згідно ст. 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що відповідач списав кошти з рахунку позивача у зв`язку наявністю у неї боргових зобов`язань за договором б/н від 13.10.2010 р. Однак такі дії банку щодо списання коштів є неправомірними, оскільки договірне списання коштів вказаним договором у вигляді анкети-заяви не передбачено.

Відповідно до вимог абз. 2 п. п. 32.3.2 п. 32.3 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року № 2346-III у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

За положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому в цій частині зустрічний позов підлягає задоволенню в межах суми заявлених позовних вимог, у розмірі 19020, 05 грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних коштів у сумі 19020, 05 грн підлягають задоволенню у заявленому вигляді.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», до відносин що регулюються даним законом, належать, зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово - кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Щодо позовних вимог в частині розірвання кредитного договору, визнання незаконними дій щодо автоматичного списання коштів та зобов`язання припинити утримання з власної ініціативи з банківської картки ОСОБА_1 грошових коштів на погашення кредиту згідно договору від 13.10.2010 р. суд зазначає наступне.

З матеріалів справи не вбачається, що сторони обумовили момент припинення зобов`язань згідно договору, а також передбачили можливість автоматичного списання коштів з картки ОСОБА_3 грошових коштів на погашення кредиту згідно договору від 13.10.2010 р.

Суд відхиляє доводи відповідача за зустрічним позовом щодо правомірності автоматичного списання коштів з картки ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з підстав, зазначених вище.

У той же час, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зроблено висновок, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Згідно з частиною першою та другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У заяві про збільшення позовних вимог за зустрічним позовом позивач вказала, що внаслідок укладеного договору відповідач здійснює безпідставне списання коштів з її зарплатного рахунку, що порушує її права.

30.12.2020 р. позивач звернулася до банку із заявою про закриття рахунку, яку відповідач отримав 04.01.2021 р., однак відповіді не надав.

У заявах по суті позовних вимог відповідач зазначив, що відсутні підстави для закриття рахунку, позаяк, за позивачем числиться заборгованість перед банком.

Відповідно до частин першої та другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

В той же час, в межах даного спору суд попередньо дійшов висновку, що порушення прав позивача у вигляді автоматичного списання коштів не становило собою предмет договірних відносин, з огляду на що, відсутні підстави вважати, що порушення права позивача відбулось внаслідок істотного порушення його умов банком.

Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 4 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Так розірвання договору через істотну зміну обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли залишення відповідного правочину в силі призведе до завдання шкоди стороні, яка значно перевищує витрати, необхідні для виконання договору на первісних умовах. При цьому можливість розірвання договору пов`язується безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин.

З матеріалів справи вбачається, що дії банку, встановлені у даному спорі як протиправні, були спровоковані саме невиконанням позивачем обов`язку з повернення кредитних коштів, внаслідок чого утворилась відповідна заборгованість, тобто, передусім, внаслідок недобросовісної поведінки позивача.

При цьому, позивачем не доведено факту виникнення істотної зміни обставин, яка сторонами договору передбачалась саме при його укладенні, та не зазначено, які саме умови договору у вигляді анкети-заяви б/н від 13.10.2010 р. були порушені банком.

В свою чергу, з матеріалів справи вбачається, що відповідач за зустрічним позовом не заперечує проти закриття рахунку за заявою позивача, проте зауважує, що таке закриття можливе після встановлення факту відсутності у позивача заборгованості перед банком.

Посилання позивача на порушення її прав внаслідок дії договору у вигляді автоматичного списання коштів спростовуються положеннями ст. 653 ЦК України, за якими якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Відповідно, через встановлений у даному спорі факт повного погашення заборгованості позивача перед банком (повного виконання зобов`язань) розірвання договору не матиме жодного впливу на відновлення порушених прав позивача.

З огляду на наведене, зважаючи на те, що факт відсутності у позивача за зустрічним позовом заборгованості перед банком встановлено судом за результатами розгляду даного спору, у суду відсутні підстави вважати, що на момент розгляду даного спору права позивача на закриття карткового рахунку є порушеними. Відтак позовні вимоги про розірвання кредитного договору задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання незаконними дій щодо автоматичного списання коштів, оскільки оцінка правомірності цих дій була надана судом в межах даного спору та за результатами такої оцінки суд дійшов висновку, що безпідставно списані кошти підлягають стягненню з банку на користь позивача, що є ефективним способом захисту порушених прав позивача, відтак такі дії додаткового визнання протиправними не потребують.

Крім того, не підлягає задоволенню встановлення заборони для відповідача утримувати кошти, оскільки з аналогічних підстав (встановлення відсутності у ОСОБА_1 заборгованості перед банком, стягнення утриманих сум) суд вже здійснив ефективний захист її порушених прав.

Суд також не вважає зайвим акцентувати увагу сторін у справі на положеннях ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, у суду відсутні підстави стверджувати, що після завершення судового розгляду даного спору по суті відповідач не врахує результатів розгляду його судом та вчинить дії на подальше автоматичне списання коштів позивача. Відтак доводи позивача про точну ймовірність порушення її прав у майбутньому є передчасними.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказаний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 р. (справа № 367/6105/16-ц).

Відтак у вказаному спорі позовна давність застосуванню не підлягає.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати зі сплати судового збору.

Оскільки в силу вимог ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, за результатами розгляду зустрічного позову була задоволена одна позовна вимога з чотирьох, судовий збір у розмірі 908, 00 грн підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 14, 16, 207, 256, 257, 261, 267, 526, 549, 551, 599, 626, 628, 633, 634, 638, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055, 10561 ЦК України, ст. ст. 82, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 274, 275, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, визнання незаконними дій, зобов`язання припинити утримання коштів задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 49094, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) безпідставно списані кошти у розмірі 19020, 05 гривень (дев`ятнадцять тисяч двадцять гривень 05 копійок).

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 49094, місто Дніпро, вулиця Набережна Перемоги, 50) на користь держави судовий збір у розмірі 908, 00 гривень (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог за зустрічним позовом відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя М. В. Кравчук

(Повний текст рішення складено 12.04.2021 р.)