Справа № 265/6726/20
Провадження № 6/265/130/21
У Х В А Л А

20 серпня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

за участю секретаря Дрьомової О. В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду від 11 лютого 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2021 року ОСОБА_1 відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 151, ч. 6 ст. 431 ЦПК України звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із вказаною заявою, обґрунтовуючи її тим, що для забезпечення виконання рішення суду від 11 лютого 2021 року слід забезпечити виконання судового рішення шляхом накладення арешту на будь-яке нерухоме та рухоме майно, а також грошові кошти ОСОБА_2 та його дружини, ОСОБА_3 - 50% нерухомого та рухомого майна, як коштів, що належить боржнику на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки на думку заявника відповідач ініціював із ОСОБА_3 розірвання шлюбу для ухилення від виконання рішення по справі № 265/6726/20. Зазначав, що докази наявності спільного майна та грошей в сумі 100000 доларів США у ОСОБА_3 та 45000 доларів США у ОСОБА_2 на час постановлення рішення у справі є данні щодо майна з декларації ОСОБА_3 з Єдиного державного реєстру декларацій, поданій нею 18 березня 2021 року. Також просив суд накласти арешт, помістивши на спеціальний майданчик, на автомобіль марки «Лексус» модель Е3350, 2006 р. в., що належить відповідачу. Також просив суд для забезпечення виконання рішення суду заборонити ОСОБА_2 виїзд за кордон та керування транспортними засобами до повного виконання рішення суду, а також сплачений заявником судовий збір просив стягнути з боржника в сумі 454 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 153 ЦПК заява про забезпечення позову розглядається судом за загальним правилом не пізніше 2 (двох) днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Таким чином суд, розглянувши матеріли справи та поданої ОСОБА_1 заяви за відсутності учасників процесу, дійшов висновку про необхідність відмовити у її задоволенні, виходячи з наступних підстав.

Суд зазначає, що ч. 6 ст. 431 ЦПК за заявою особи, на користь якої ухвалено рішення, суд з метою забезпечення виконання рішення суду може вжити заходів, передбачених ст. 150 ЦПК.

Так на підставі ч. 2 ст. 267 ЦПК забезпечення виконання рішення здійснюється в порядку забезпечення позову. Забезпечення виконання рішення скасовується після повного виконання відповідачем рішення суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; а також забороною вчиняти певні дії.

На підставі п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Також вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Суд встановив, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2021 року, яке набуло чинності на підставі постанови від 22 липня 2021 року Донецького апеляційного суду, було стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики № 1 від 14 грудня 2017 року в сумі 1758000 грн., відсотки за договором позики № 1 від 14 грудня 2017 року в сумі 9079 грн., 3 % річних в сумі 145504,60 грн., інфляційні втрати в сумі 274160,10 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 10510 грн.

Натомість, суд вказує, що згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

За п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Також згідно зі змістом п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Аналіз перелічених нормативних актів дає підстави для висновку, що законом передбачено, як тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон особи, лише в разі її ухилення від виконання зобов`язань, покладених на особу судовим рішенням.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 2-173/2011.

Натомість, враховуючи, що наразі рішення суду від 11 лютого 2021 року ще не було звернуто до примусового виконання, то підстав вважати, що ОСОБА_2 ухиляється від його виконання, - відсутні.

Таким чином наразі немає законних підстав для заборони ОСОБА_2 у виїзді за кордон України до повного виконання рішення суду.

Також суд вказує, що за п. 2 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

На підставі переліченого, оскільки зобов`язання ОСОБА_2 виникли перед ОСОБА_1 не з аліментних періодичних платежів, то відповідно до закону суд позбавлений можливості застосувати запропонований стягувачем захід у вигляді заборони ОСОБА_2 керувати транспортними засобами до повного виконання рішення суду.

Перебування у шлюбі ОСОБА_3 із ОСОБА_2 з 17 листопада 2015 року підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 серпня 2021 року про розірвання між ними шлюбу.

Суд натомітсь вказує, що у суду відсутні відомості про належне на праві власності ОСОБА_3 , дружині боржника ОСОБА_2 , нерухоме майно, що підтверджується відомостями від 20 серпня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також суд зазначає, що у ОСОБА_2 на праві власності мається 1/2 частка кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями від 20 серпня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Натомість, суд вказує, що вказане нерухоме майно перебуває під іпотекою на підставі договору іпотеки від 10 квітня 2014 року у ПТ «Ломбард товариства з обмеженою відповідальністю «Злато 2009» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Руно 2009», на яке накладено обтяження нотаріусом щодо його відчуження.

Таким чином суд вказує, що іпотекодержатель може безперешкодно реалізувати право на задоволення своїх вимог до боржника переважно перед іншими його кредиторами, зокрема, шляхом реєстрації права власності за ним на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому Закону України «Про іпотеку».

При цьому за змістом п. 7 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження предмета іпотеки, зареєстровані після державної реєстрації іпотеки, не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем та для державної реєстрації за ним права власності на цей об`єкт.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у поставові від 8 червня 2021 року по справі № 346/1305/19

Отже, наявність обтяження предмета іпотеки, 1/2 частки кв. АДРЕСА_1 , що належить відповідачу, зумовлює відсутність підстав для накладення на таке майно боржника арешту судом, враховуючи пріоритетність права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок такого предмета іпотеки.

Також суд вказує, що інформація про наявність на праві власності боржнику автомобіля «Лексус», що вбачається з декларація його дружини, по-перше, наявна станом на 31 грудня 2020 року, тому немає відомостей в суду щодо наявності такого транспортного засобу на праві власності за відповідачем на момент розгляду судом даної заяви ОСОБА_1 , по-друге, у суду відсутні необхідні особливі відомості про такий транспортний засіб, бо відсутня інформація про унікальний номер кузова/шасі автомобіля та його державний номерний знак.

Крім цього суд вказує, що автомобіль, належний ОСОБА_3 на праві власності за її декларацією був нею набутий у 2007 року, тобто до шлюбу із боржником.

На підставі переліченого суд позбавлений можливості накласти арешт на транспортні засоби ОСОБА_2 та його дружини.

Кірм того суд спростовує твердження заявника про те, що на рахунках у банках у ОСОБА_2 та його дружини, ОСОБА_3 , маються грошові кошти, оскільки таких відомостей декларація останньої не містить, а задекларовані кошти дружини боржника та самого відповідача зберігались на 31 грудня 2020 року у їх власників на руках в готівковій формі.

Суд також не має у розпорядженні даних про інше нерухоме або рухоме майно ОСОБА_2 , на яке можна було б накласти арешт за поданою заявою ОСОБА_1 .

Таким чином заява ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду від 11 лютого 2021 року по справі № 265/6726/20 не підлягає задоволенню.

При цьому суд звертає увагу заявника на те, що ОСОБА_1 не позбавлений реалізувати свої права стягувача за рішенням суду від 11 лютого 2021 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання такого судового рішення, зокрема, шляхом накладення арешту на майно боржника.

Керуючись ст. 267, 431 ЦПК, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення виконання рішення суду від 11 лютого 2021 року відмовити.

Копію ухвали направити для відома учасникам справи.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга буде подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її вручення.

Ухвалу складено та підписано 20 серпня 2021 року.

Суддя