КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9756/2021
Справа 753/472/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гусак О.С. в м. Київ 09 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 37654,95 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 11 лютого 2011 року. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Відповідно до виявленого бажання відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт в розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку.

У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 26500 грн., щодо встановлення і розміру якого банк керувався п. 2.1.1.2.3 договору, на підставі якого відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

В редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4 % - для картки «Універсальна», 84,0 % - для картки «Універсальна Голд».

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесення коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 30 листопада 2020 року має заборгованість 37654,95 грн., з яких 30933,81 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 30933,81 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 6721,14 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. нараховано комісії.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що 11 лютого 2011 року відповідачем було підписано анкету-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій він засвідчив, що ознайомлений і погоджується з Умовами і Тарифами банку, з тим, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, Правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, складають кредитний договір, укладений між відповідачем та позивачем. При вирішенні даного спору суд мав виходити з того, що укладений між сторонами договір є договором приєднання, який укладається лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Відповідач 07 листопада 2013 року отримав на картковий рахунок кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту, користувався коштами, погашав заборгованість, отже приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент укладення договору, а також продовжуючи користуватися коштами, приєднувався до редакцій тих Умов та правил і Тарифів, які діяли на момент користування коштами, погоджувався з розміром боргу, в тому числі з нарахованими відсотками та неустойкою.

Зазначив, що із наданої позивачем до суду виписки чітко прослідковується, що відповідачу встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, а отже й отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування, крім того, відповідач звертався до банку з метою перевипуску картки.

Посилався на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, згідно яких саме по собі посилання на неознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних відносин, в постанові від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких укладений між сторонами договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічними Умовами та правилами закон не вимагає, в постанові від 23 грудня 2019 року в справі № 572/1169/17 щодо презумпції правомірності правочину.

Вказував, що при вирішенні спору суд першої інстанції повинен був виходити із положень ст. 625, 634, 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Наголошував, що в даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося відповідачем укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про його згоду з умовами кредитного договору. З моменту оформлення кредитного договору позичальник не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодився. Розрахунок заборгованості, складений позивачем, не спростований відповідачем, контррозрахунок не наданий, судово-економічної експертизи по справі не призначалось.

Зазначив, що навіть якщо суд не взяв до уваги Умови та правила надання банківських послуг банку, зазначаючи, що їх не можна розглядати як укладений між сторонами договір, то в будь-якому разі повинен був стягнути відсотки за ставкою 3 %.

Вважав, що судом першої інстанції не враховано положення ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог кредитора.

Вказував, що разом з анкетою-заявою від 11 лютого 2011 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій сторони погодили умови кредитування. Підписання відповідачем такої довідки є належними доказом ознайомлення з умовами кредитування, що підтверджено постановами Верховного Суду. Суд першої інстанції не пропонував позивачеві надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи та відповідно дійшов передчасних висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні частини позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_1 направив відзив на апеляційну скаргу 09 липня 2021 року поза межами строку, встановленого апеляційним судом, та заявив клопотання про продовження цього строку, посилаючись на те, що копію ухвали про відкриття провадження та апеляційну скаргу отримав лише 30 червня 2021 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а також приймаючи до уваги, що право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити клопотання та продовжити відповідачу процесуальний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, правильно встановивши обставини справи.

Спростовував доводи банку в апеляційній скарзі, що відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним кредитний договір, що свідчить на згоду з умовами договору. Вказував, що ним надано не лише заперечення на позов, а й зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним.

Заперечував проти аргументів позивача, що позичальник добровільно вносив плату по кредиту, оскільки кошти списувались банком в односторонньому порядку.

Вказував, що позивачем не надано належних доказів, що позичальника було ознайомлено в момент укладення кредитного договору з Умовами та правилами надання банківських послуг в редакції від 01 лютого 2011 року, крім того, позивач визнає, що розміщувати на сайті банку Умови та правила надання банківських послуг почали з 01 квітня 2012 року, тобто значно пізніше.

Спростовував доводи банку про відсутність контррозрахунку, оскільки у відповіді на позовну заяву та в зустрічному позові ОСОБА_1 спростовував розрахунок заборгованості та надав контррозрахунок.

Вважав, що анкета-заява не є належним доказом укладення кредитного договору і не містить істотних умов договору.

Пояснював, що звертався до банку для отримання депозитної картки, разом з якою для розрахунків працівники банку надали йому ще одну картку, однак з Умовами та правилами надання послуг в Приватбанку його ніхто не ознайомлював.

Наводив правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Вказував, що належних доказів надання кредитних коштів в розмірі 8000 грн. суду також не було надано, оскільки єдиними письмовими доказами, що можуть підтверджувати отримання та повернення кредитних коштів, є оригінали первинних фінансово-господарських документів (касові або меморіальні ордери). В матеріалах справи відсутні будь-які первинні фінансово-господарські документи, які підтверджують, що банк видав йому 26500 грн. чи 30933,81 грн. кредитних коштів.

Вимагав визнання його правосуб`єктності у статусі саме: Людина , чоловік.

Вказував, що апелянт в скарзі посилається на норми ЦК України, який не приймається ним як документ, що має юридичну силу.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивачем наведені власні спростування доводів ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що 11 лютого 2011 року відповідач підписав заяву б/н про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», на підставі чого між позивачем та відповідачем 11 лютого 2011 року виникли кредитні правовідносини. При укладенні договору банк не поінформував його про умови кредитування станом на час підписання анкети, а також вносив зміни в істотні умови договору в односторонньому порядку, з огляду на наведене і правову позицію Верховного Суду в справі № 342/180/17 необхідно відмовити в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 6721,14 грн., а в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30933,81 грн. - в зв`язку з відсутністю заборгованості.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 18 міститься анкета-заява від 11 лютого 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг; він ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови і правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

В нижній частині заяви ОСОБА_1 обрано серед банківських послуг «Ощадкнижка (депозит)».

Також банком надано витяг Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 19 - 42), копію шаблону-наказу № 906 від 06 березня 2010 року про затвердження Умов та Правил надання банківських послуг для ПриватБанку і всіх дочірніх банків (а. с. 43), копію паспорту позичальника (а. с. 44 - 45), довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 16) та про видачу кредитних карток (а. с. 17).

На а. с. 7 - 13 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 11 лютого 2011 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 30 червня 2019 року, згідно якого заборгованість за поточним тілом кредита - 35272,45 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 1288,45 грн.

На а. с. 14 - 15 міститься розрахунок заборгованості за договором б/н від 11 лютого 2011 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 30 листопада 2020 року, згідно якого погашено заборгованості за тілом кредиту 10299,03 грн., погашено заборгованості за простроченим тілом кредиту 2930,47 грн., погашено заборгованості по нарахованим відсоткам 1257,70 грн., погашено заборгованості по простроченим відсоткам 3266,27 грн.; заборгованість за простроченим тілом кредиту 30933,81 грн., заборгованість за простроченими відсотками 6721,14 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом 37654,95 грн.

На а. с. 53 - 72 знаходиться виписка по рахунку ОСОБА_1 станом на 01 грудня 2020 року, згідно якої 07 листопада 2013 року встановлено кредитний ліміт 8000 грн., баланс на 20 листопада 2020 року становить від`ємну суму 37654,95 грн.

Після відкриття провадження в справі в грудні 2020 року ОСОБА_1 здійснено поповнення карткового рахунку трьома окремими чеками на загальну суму 6000 грн., копії яких ним додано до відзиву на позовну заяву (а. с. 98).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» по договору SAMDN6957, ІПН , ОСОБА_1 (а. с. 210), яку банк в апеляційній скарзі просив прийняти як новий доказ, посилаючись на те, що відзив на позовну заяву до позивача не надходив, суд першої інстанції не пропонував позивачеві надати додаткові докази для підтвердження частини заявлених вимог з метою повного та всебічного встановлення обставин справи та відповідно дійшов передчасних висновків про наявність підстав для відмови в задоволенні частини позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина перша статті 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання зазначеної довідки про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на цю довідку.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_3 на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підставою для відмови в позові була відсутність доказів, які б підтверджували суму наданого відповідачу кредитного ліміту, оскільки в дійсності рішення суду першої інстанції таких висновків не містить.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказував на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначав, що суть договору приєднання, який і було укладено сторонами, полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції було встановлено, що 11 лютого 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якого фактично отримав у користування тіло кредиту.

Апеляційний суд відхиляє доводи відзиву ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, згідно яких в матеріалах справи відсутні належні докази надання йому кредитних коштів і оригінал кредитного договору і Умов та Правил надання банківських послуг, з огляду на те, що відповідачем не подавалося апеляційної скарги на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року, а отже відповідач позбавлений процесуальної можливості заперечувати в межах відзиву на апеляційну скаргу проти обставин, встановлених судом першої інстанції, та заявляти клопотання про виключення документів, наявних в матеріалах справи, з числа доказів, а лише надати обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Оскільки наявність договірних правовідносин беззаперечно встановлена судом першої інстанції, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на висновки Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 щодо презумпції правомірності правочину відповідно до ст. 204 ЦК України.

З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, а отже й отримав кредитну картку, причому активація позичальником картки, яка в подальшому була перевипущена за заявою позичальника, свідчить про укладення сторонами кредитного договору, висновків суду першої інстанції як не підтверджують, так і не спростовують, та відхиляються апеляційним судом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, а доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при ухваленні рішення повинен був керуватися ст. 634 ЦК України, і що при укладенні договору відповідач діяв вільно та усвідомлював обсяг взятих на себе зобов`язань, а також що сторони досягли згоди щодо умов договору відповідно до ст. 638 ЦК України, є неприйнятними та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує, що у відзиві на позов та апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 заперечував, що його було ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зокрема в редакції від 01 лютого 2011 року.

Оскільки наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а отже станом на час розгляду справи судом першої інстанції матеріали справи не містили належних та допустимих доказів, які підтверджують факт погодження сторонами всіх істотних умов договору, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що підписанням анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг відповідач погодився з умовами та правилами надання банком послуг та користуючись кредитними коштами, кожного разу приєднувався до нової редакції Умов та Правил надання банківських послуг.

При цьому апеляційним судом приймається до уваги, що розрахунок заборгованості визначався позивачем на підставі подальших змін, зокрема в позові АТ КБ «ПриватБанк» безпосередньо зазначає, що в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року згідно до п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту в розмірі 86,4 % для картки «Універсальна» та 84,0 % для картки «Універсальна Голд» (а. с. 2 зворот).

В редакції Умов та Правил надання банківських послуг, наявних в матеріалах справи, зазначені положення відсутні.

Аргументи позивача про погодження умов договору на підставі довідки про умови кредитування від 11 лютого 2011 року, відхиляються апеляційним судом, оскільки, як вже було зазначено, даний доказ подано з порушенням вимог ст. 83, 367 ЦПК України, а отже не може бути прийнятий і оцінений судом апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд також відхиляє посилання на постанову Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 293/599/19-ц, якою було скасовано судове рішення апеляційного суду з підстав неоцінки ним довідки про умови кредитування.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання позивача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 923/760/18, оскільки правові висновки в ній зроблені у господарській справі, тобто в правовідносинах, що не стосуються споживчого кредитування; на постанову від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, згідно якої саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, оскільки викладені в ній правові висновки суперечать правовій позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Не спростовують висновків суду доводи апеляційної скарги, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався, що, на думку позивача, свідчить про визнання його умов позичальником, та розмір заборгованості не спростований і контррозрахунок не наданий.

Так, в матеріалах справи відсутня заява відповідача про визнання позовних вимог, і оскільки саме на позивача покладається доведення обставин, на які він посилається на підтвердження своїх вимог, неоскарження відповідачем кредитного договору в період його дії і до пред`явлення позову саме по собі не свідчить про визнання позичальником позову про стягнення заборгованості за кредитним договором або наявність підстав для його задоволення судом.

Крім того, в дійсності у відзиві на позовну заяву по даній справі відповідачем ОСОБА_1 наведено як заперечення щодо розрахунку позивача, так і власний розрахунок (а. с. 90).

Враховуючи, що предметом позову в цій справі було стягнення лише договірних відсотків, а вимоги про стягнення відсотків відповідно до ст. 1048 ЦК України, ч. 2 ст. 625 ЦК України банком не заявлялись, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, і в будь-якому разі повинен був стягнути відсотки за ставкою 3 % річних.

Встановивши, що при укладенні кредитного договору від 11 лютого 2011 року між сторонами не було досягнуто домовленості щодо всіх його умов, зокрема в частині нарахування відсотків, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскільки кошти, які відповідач вносив на погашення заборгованості, позивачем безпідставно віднесені на погашення відсотків, такі кошти повинні були повністю бути спрямованими на покриття заборгованості відповідача за тілом кредиту.

Із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що за період з 01 червня 2015 року по 30 червня 2019 року позивачем зараховано 22213,20 грн. на погашення відсотків (четверта колонка «Відсотки погашені за рахунок кредиту»), а в період з 01 липня 2019 року по 30 листопада 2020 року - 8890,86 грн. (четверта колонка «Відсотки погашені за рахунок кредиту»), крім того, після відкриття провадження по справі відповідач сплатив 6000 грн. (а. с. 98), отже заборгованість відповідача за тілом кредита в розмірі 30933,81 грн. відсутня, що також правильно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував положення ст. 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог кредитора, а саме, що основна сума боргу сплачується в третю чергу після процентів і неустойки.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд приймає до уваги, що в матеріалах справи на а. с. 105 - 119 міститься зустрічний позов ОСОБА_1 , направлений до суду першої інстанції разом із відзивом на позовну заяву, з приводу якого судом жодних процесуальних рішень щодо його прийняття або повернення не приймалось.

Разом із тим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржувалось і у відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.