Справа № 442/5654/20 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/3415/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року в складі судді Крамара О.В. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановила:

У вересні 2020 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 17.07.2013 у розмірі 24531,80 грн.та судові витрати в розмірі 2102 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що 17.07.2013 АТ КБ «Приватбанк» відповідно до заяви відповідача відкрив їй кредитний рахунок із встановленням початкового кредитного ліміту у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15500,00 грн. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, при цьому невиконання відповідачкою належним чином своїх зобов`язань призвело до утворення заборгованості в сумі 24531,80 грн., з яких: 17015,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7516,18 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Просив позов задовольнити та стягнути в судовому порядку відповідні суми.

Оскаржуваним заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь АТ КБ «Приватбанк» 17015,62 грн. заборгованості за кредитним договором та 840 грн 80 коп. судових витрат.

В решті позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з рішенням в частині незадоволених вимог щодо стягнення відсотків не погоджується, вважає в цій частині незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, суду була надана копія анкети-заяви від 17.07.2013, у якій відповідачка висловила згоду на укладення договору, про що засвідчила особистим підписом, а також погодила умови кредитування, викладені в Тарифах, що додаються до Умов та правил надання банківських послуг, обговорено усі істотні умови.

Покликається на судову практику, слідуючи якій твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів позичальника під Умовами та Правилами надання банківських послуг є безпідставним, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними умовами та правилами закон не вимагає.

Крім цього зазначає, що випискою по руху коштів, яка має статус первинного документу, чітко прослідковується, що відповідачці було встановлено кредитний ліміт, а також факти використання коштів, отриманих через банкомати.

Вважає, що суд повинен був відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду зробленого у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17, оскільки суду було надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєдналася відповідачка, разом із наказом про її затвердження.

Крім цього, у зазначеній постанові відповідачем заперечувалися відповідні умови договору, як погоджені між сторонами, натомість у даній справі відповідачка не заперечувала проти позову, суду надана конкретна редакція Умов та Правил надання банківських послуг, відтак факт укладення між банком та клієнтом договору в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України є доведеним.

Покликається на презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України, а також на відповідну судову практику.

Встановивши, що банк надав відповідачці кредит, а остання його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Просить скасувати заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2020 рокув частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині задовольнити, в іншій частині рішення залишити без змін. Судові витрати покласти на відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 361 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Звертаючись із позовними вимогами позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої доводи обґрунтовував укладеним між банком та ОСОБА_1 кредитним договором № б/н від 17.07.2013, розрахунком заборгованості за таким договором станом на 17.06.2020, анкетою-заявою із підписом позичальника, Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умовами та правилами надання банківських послуг, копією паспорта ОСОБА_1 (а.с. 5-44).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що між банком та відповідачкою укладений кредитний договір №б/н від 17.07.2013 року, згідно якого відповідачка отримала кредитну картку з відповідним кредитним лімітом, якою в подальшому користувалася.

Поряд з цим, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена, однак пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), у тому числі, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.

Обґрунтовуючи право вимоги за простроченими відсотками, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором, банк посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з цим, суд зазначив, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

В свою чергу, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також суд зазначив, що до спірних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Таким чином, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи наведене, суд відмовив в частині стягнення з відповідача процентів, оскільки такі вимоги позивач не довів.

Поряд з цим, врахувавши, що фактично отримані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, суд прийшов висновку, про обґрунтованість позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення із позичальника заборгованості по тілу кредиту.

При вирішенні спору суд врахував висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 03.07.2019 справа № 342/180/17.

Зважаючи на те, що рішення суду позивач оскаржує лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, колегія суддів, за правилами ст. 367 ЦПК України, законність рішення суду в іншій частині не перевіряє.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 і 2 статті 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Судом встановлено, що 17.07.2013 відповідачка ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Банку. У заяві зазначено особисті дані, контактний номер телефону, місце проживання, електронну пошту (а.с. 11).

ОСОБА_1 погодилася, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Таким чином, 17.07.2013 між відповідачкою та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який змінив назву на АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,укладено кредитний договір, згідно із умовами якого останній отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Крім цього, відповідачка підтвердила, що зобов`язується дотримуватись вимог Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їхніми змінами на сайті ПриватБанку.

Зазначені обставини спростовують протилежні висновки суду першої інстанції та у відповідній частині стверджують підставність вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Іншими словами, не спростованим є факт укладення кредитного договору між сторонами, за умовами якого відповідачка, фактично підписавши запропоновану їй банком анкету-заяву, отримала кредитний ліміт у відповідному розмірі.

Як зазначає позивач, банк виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці ОСОБА_1 можливість розпоряджатись кредитними коштами, протилежного не встановлено.

В свою чергу, позивач стверджує, що відповідачка не належним чином виконувала свої обов`язки, відтак згідно долученого розрахунку заборгованості за договором № б/н від 17.07.2013 станом на 17.06.2020 має заборгованість у розмірі 24531,80 грн., з яких 17015,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 7516,18 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 5-8).

Крім цього, зазначеним розрахунком заборгованості підтверджується часткове погашення відповідачкою заборгованості за наданим кредитом, що свідчить про визнання останньою своїх зобов`язань, а також дійсне використання кредитних коштів.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 17.07.2013 процентна ставка не зазначена, однак як вбачається із розрахунку заборгованості, така була встановлена на рівні 27,6 %.

Крім цього, з незрозумілих причин у розрахунку заборгованості наявні дві графи процентної ставки - процентна ставка (поточна) та процентна ставка (прострочена).

Розмір цих процентних ставок збільшувався одночасно та станом на травень 2020 року становив 42 %, при цьому з 18.05.0202 і до 17.06.2020 обидві процентні ставки дорівнювали 0 (а.с. 7 зворот).

Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Обставин за яких у суду першої інстанції та колегії суддів були б відсутні підстави для застосування зазначеної позиції, апеляційним судом не встановлено, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Як вже зазначалось, обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, на що звернуто увагу і в апеляційній скарзі.

Разом з цим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідача відсотків не знайшли свого підтвердження, що свідчить про обґрунтованість висновків суду в цій частині та безпідставність доводів апеляційної скарги.

Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Між тим, колегія суддів жодним чином не заперечує стосовно факту укладення між сторонами договору, про що зроблено відповідні висновки, погоджується в цій частині і з доводами сторони позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Зокрема, власне виписка по руху коштів, на яку позивач покликається в апеляційній скарзі, серед іншого, дійсно відображає фактичне використання кредитних коштів відповідачкою.

При цьому, обставини стосовно повного чи часткового виконання сторонами відповідного договору, однак не ознайомлення відповідачки з умовами та правилами надання банківських послуг, які, як стверджує банк є складовою частиною кредитного договору, та саме таким визначена відповідальність позичальника у вигляді відповідних відсотків, не дає підстав для висновку про підставність вимог у частині стягнення з відповідача відсотків.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалось укладення чи не укладення кредитного договору, що свідчить про згоду відповідачки з усіма умовами договору, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вирішення питання недійсності чи оспорення в принципі кредитного договору, не є предметом даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 квітня 2021 року

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк