Ухвала

17 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 754/16764/17

провадження № 61-18091ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Яцко В. В. у грудні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просив в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 , яка виникла на підставі кредитного договору від 07 травня 2007 року № 321 у розмірі 98 179, 19 дол. США, звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Людмилою Леонідівною 07 травня 2007 року, за реєстровим номером 3670, зокрема на двокімнатну квартиру, загальною площею 54, 2 кв. м, житловою площею 30, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», із встановленням початкової ціни предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позов задоволено.

В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 , яка виникла на підставі кредитного договору від 07 травня 2007 року № 321 у розмірі 98 179, 19 дол. США, звернуто стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за договором іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л. Л. 07 травня 2007 року, за реєстровим номером 3670, на двокімнатну квартиру, загальною площею 54, 2 кв. м, житловою площею 30, 1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», із встановленням початкової ціни предмета іпотеки на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 12 000, 00 грн.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000, 00 грн.

Стислий виклад позиції заявника

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у січні 2021 року звернулися до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року за нововиявленими обставинами.

Заява обґрунтовувалася тим, що постановою Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у іншій справі № 754/12116/18 (провадження № 61-6024св19) рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (далі - ПАТ «Український професійний банк»), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів задоволено.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 06 вересня 2017 року № 24, укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 06 вересня 2017 року № 24-1, укладений між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 .

На переконання заявників, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у справі № 754/16764/17 про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив із презумпції правомірності правочинів, визнаних судом касаційної інстанції недійсними, відповідно, зазначене є нововиявленою обставиною та самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційної суду від 06 липня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року відмовлено.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року за своєю правовою природою є новою, а не нововиявленою обставиною, а тому не є підставою для перегляду постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09 серпня 2021 року звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просять скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що визнання в судовому порядку недійсними договорів про відступлення права вимоги, укладених між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 , які були підставою позовних вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, є істотною обставиною для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

На переконання заявників, визнання недійсними зазначених правочинів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Норми права, застосовані судом

Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.

Такий висновок суд зробив з огляду на таке.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін

(частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Також, підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що переглядається.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову (частина четверта, п`ята статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

За змістом наведених правових норм необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими учасникам справи, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судам потрібно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду за нововиявленими обставинами судового рішення.

Необхідною умовою нововиявленої обставини, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що суд, рішення якого переглядається врахував або посилався на судове рішення, яке у подальшому було скасовано.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінка доводів касаційної скарги

На переконання заявників, нововиявленими обставинами є встановлені Верховним Судом обставини у справі № 754/12116/18, а саме визнання недійсними договорів відступлення права вимоги від 06 липня 2021 року, укладених між ПАТ «Український професійний банк» та ОСОБА_1 , які були підставою позовних вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки у справі № 754/16764/17.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив висновок, що позивач пропустив позовну давність на звернення із цим позовом, оскільки Деснянським районним судом міста Києва від 28 жовтня 2009 року видано судовий наказ про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Відкритого акціонерного товариства «Український професійний банк» грошових коштів у розмірі 98 179, 19 дол. США. Зазначений судовий наказ не оскаржувався, набрав законної сили 18 листопада 2009 року, відповідно, кредитор вправі був пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, тобто до листопада 2012 року, проте, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише у 2017 році.

Отже, зміст рішення суду апеляційної інстанції від 27 жовтня 2020 року дає підстави стверджувати, що підставою відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є те, що ним пропущено позовну давність для звернення до суду із такими вимогами.

Інших підстав та мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 наведене рішення суду апеляційної інстанції не містить.

Також зміст та підстави апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідчить про те, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року оскаржується з таких підстав: ухвалення рішення без участі відповідачів; подання позову із пропуском позовної давності; ОСОБА_2 не є титульним власником спірної квартири, тому не є належним відповідачем у справі. Відповідно, відповідачі не наводили такі аргументи проти поданого до них позову, як відсутність у позивача права вимога до відповідачів (відповідача) з підстав недійсності договорів про відступлення права вимоги.

В оцінці цих доводів Верховний Суд застосовує правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 9901/819/18 (провадження № 11-430заі20). Відповідно до сформульованого правового висновку, вирішуючи питання про скасування судового рішення з підстав, визначених пунктом 3 частини другої статті 361 КАС України, суд повинен виходити саме з преюдиційного зв`язку судових рішень. Разом з тим, потрібно враховувати, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із зазначеного акта, не посилаючись безпосередньо на нього.

Отже, вирішуючи питання про скасування судового рішення з підстав, визначених пунктом 3 частини другої статті 361 КАС України, суд повинен виходити саме з преюдиційного зв`язку судових рішень. Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього (пункти 6.45 - 6.46 постанови Великої Палати Верховного Суду).

Наведений правовий висновок також підлягає застосуванню під час вирішення судових справ в порядку цивільного судочинства щодо застосування пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду апеляційної інстанції із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року за нововиявленими обставинами з підстав скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, зокрема за договором іпотеки, які стали підставою для подання ОСОБА_1 позову.

Незважаючи на те, що як правову підставу поданої заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визначено правило пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України, проте зміст наведеної заяви свідчить, що заявники просять переглянути рішення суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами саме на підставі пункту 3 частини другої статті 423 ЦПК України.

З`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) пункт 7.43 та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) пункт 85).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року, не обґрунтовував своє рішення від 27 жовтня 2020 року скасованим рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, що ухвалені у справі № 754/12116/18 за позовом ОСОБА_3 про визнання договорів про відступлення прав вимоги недійсними.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо наявності нововиявлених обставин, зробив правильний висновок, що посилання заявників на постанову Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 754/12116/18, якою скасовано рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено, не є нововиявленою для справи обставиною, а є новою обставиною, яка не може слугувати підставою для перегляду судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали правильно зазначив про відсутність такої обов`язкової ознаки для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, як наявність нових обставин, істотних для справи.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду апеляційної інстанції, апеляційний суд правильно виходив з того, що наведені заявниками підстави та обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України і не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України, та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 липня 2021 року за заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко