КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3249/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Софійського Сергія Юрійовича, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року у справі за позовом фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивачзвернувся до суду із позовом про стягнення матеріальної шкоди, мотивованим тим, що в період з 11.08.2016 року по 31.05.2018року на праві договору оренди винаймав нежилі приміщення з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 , залиття яких відбулося у травні 2018 року. Відповідно до Акту про залиття нежилих приміщень від 21.05.2018 року, складеного працівниками ОСББ «КВАРТАЛ ДРУЖБИ», зафіксовано, що 19.05.2018 року о 9 годині 50 хвилин відбулось залиття вказаних приміщень, внаслідок виходу з ладу (протікання) фільтру очистки холодної води у квартирі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Також було встановлено, що позивачу завдано збитків (пошкоджено товар) в зв`язку із залиттям приміщеньна загальну суму 49 790,00 грн.

Оскільки залиття нежитлових приміщень сталося з вини відповідача, позивач просив суд стягнути з відповідача, як власника квартири НОМЕР_2 , на його користь відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 49 790 грн. та судові витрати, понесені із розглядом справи.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 49 780 грн. та судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказав, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, надані відповідачем та помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач є орендарем затоплених прміщень, а не його власником, отже не має права на відшкодування шкоди, так як це право виникає лише у особи, якій нанесено матеріальної шкоди і яка на законних підставах володіє, користується і розпоряджається цим майном.

На думку апелянта, він, як відповідач, не має обов`язків надавати докази того, що залиття нежилих приміщень НОМЕР_1 відбулося з вини інших осіб, так як причина пошкодження майна внаслідок залиття приміщеннь і вина відповідача не є доведеними позивачем та не можуть бути визначеними, виходячи з матеріалів справи на основі лише припущень позивача чи інших осіб. Вказав, що належна йому на праві власності квартира НОМЕР_2 не є вище розташованою, а приміщення НОМЕР_1 що належить позивачу не є суміжним чи сусіднім з квартирою, що належить відповідачу. Квартира відповідача розташована на 4 поверхи вище. Згідно довідки №1 від 22 січня 2019 року, виданої керуючим будинком ОСББ «Квартал Дружби» Євчуком О.Є. , між квартирою відповідача НОМЕР_2 та приміщенням НОМЕР_1 різниця в 3 поверхи - один житловий і два нежитлових, і відповідно квартира НОМЕР_2 і цокольне нежитлове приміщення НОМЕР_1 не є сусідами, а лише розташовані в одному будинку та нежитловій цокольній прибудові і залиття водою не є можливим. Сусідніми являються приміщення, що знаходяться поверхом вище, а також розташовані по обидва боки до приміщення НОМЕР_1 , саме ці приміщення в першу чергу могли бути причиною залиття. Натомість, затоплені приміщення знаходиться на цокольному рівні вбудовано-прибудованого блоку. Сусідні вбудовано-прибудовані приміщення, що знаходяться над нежитловим приміщенням НОМЕР_1 , мають дах загального користування, що є одночасно проїздом для машин і відкритий для будь-яких атмосферних явищ, в сусідніх приміщеннях паркінгу НОМЕР_1 функціонує не передбачена проектом будинку Автомийка - тобто існує достатня кількість факторів, включаючи і природні, що могли бути причинами неодноразових затоплень приміщення НОМЕР_1.

Апелянт посилався на те, що за інформацією ОСББ також були підтверджені факти порушення гідроізоляції фасаду (будівельний брак), що стало причиною затоплення аналогічних сусідніх приміщень на цьому ж будинку внаслідок дощу.

Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів, яким чином могло статися затоплення приміщення НОМЕР_1 з квартири НОМЕР_2 , що розташована на 4 поверхи вище та не має суміжної стелі чи стін, виходячи з цього будь-який причинно-наслідковий зв`язок відсутній.Акт від 21.05.2018 року про залиття нежилих приміщень вважає неналежним доказом у справі, оскільки він за змістом не відповідає встановленій у Правилах утримання житлових будинків та прибудинкових територій формі та не підписаний всіма особами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрнутованими, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Вказав, що відповідач помилково вважає, що ФОП ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у справі, оскільки він на законних підставах користувався вказаними нежитловими приміщеннями, що підтверджується матералами справи. Звернув увагу, що факт залиття нежитлових приміщень 19.05.2018 року з вини відповідача доведено у судовому порядку під час розгляду справи №757/57338/18. Суд першої інстанції визнав акт між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 про залиття від 21.05.2018 року належним доказом у справі. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року у справі №757/57338/18 набрало законної сили (постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін).

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позвоних вимог. Суд дійшов висновку про наявність доказів того, що залиття нежилих приміщень сталося з вини відповідача, а не відбулось з вини інших осіб.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є законними та обґрунтованими, відповідають зібраним у справі доказам та встановленим обставинамсправи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому, такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки відповідача; факт нанесення збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданими позивачу збитками; вину. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Судом було встановлено, щопозивач фізична особа - підприємецьОСОБА_2 у період з 11.08.2016р. по 31.05.2018р. на праві договору оренди орендував нежилі приміщення з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Акту про залиття нежилих приміщень від 21.05.2018 року, складеного працівниками ОСББ «КВАРТАЛ ДРУЖБИ», зафіксовано, що 19.05.2018 року о 9 годині 50 хвилин відбулось залиття вказаних приміщень, внаслідок виходу з ладу (протікання) фільтру очистки холодної води у квартирі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Також комісією було встановлено , що позивачу завдано збитків в зв`язку з затопленням товару на загальну суму 49 790 грн.

Відповідно до дослідження визначення розміру збитків, які виникли внаслідок пошкодження галантерейних виробів вітчизняного виробництва Торгово-промислової палати від 12.07.2018р., завданих фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 , становить 49 780,00грн.

Так, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Приписами частин 1-4 статті12, частин 1,6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт залиття нежилих приміщеннь з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 , які орендував позивач, з вини відповідачів підтверджується актом про залиття нежилих приміщень від 21.05.2018 року, складеного працівниками ОСББ «КВАРТАЛ ДРУЖБИ».

Зазначений акт є належним і допустимим доказом. Разом з цим слід вважати, що акт є первинним документом, що засвідчує факт певної події, що не може ґрунтуватися на інших документах.

Доводи апеляційної скарги, що акт від 21.05.2018 року є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки відповідач не був присутнім під час огляду місця залиття належної йому квартири та не був залучений до складання цього акту, зводяться до незгоди із письмовими доказами, оцінка яким надана судом першої інстанцій.

Такий доказ був предметом дослідження у справі №757/57338/18-цза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної майну внаслідок залиття.Рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 рокуу справі №757/57338/18 набрало законної сили (постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишено без змін).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 лютого 2019 року, залищеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, встановлено, що залиття нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 сталося внаслідок виходу з ладу (протікання) фільтру очистки холодної води у квартирі відповідача за НОМЕР_2 .

У рамках вказаної справи судом було встановлено, що відповідно до листа вих. № 25/05/18 від 25.05.2018 року, ОСББ «КВАРТАЛ ДРУЖБИ» вказано, що при огляді сантехнічного обладнання у квартирі НОМЕР_2 , з якої витікала вода виявлено, що протікає фільтр тонкої очистки холодної води, а також кран перекриття подачі води у внутрішньо квартирній мережі був відкритий. При перекритті вищевказаного крану, залитття з фільтру припинилося, так як він встановлений після запірного крану.

Відповідно до Акту про залиття нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (група приміщень НОМЕР_1), за адресою: АДРЕСА_1 від 21.05.2018 року, складеним працівниками ОСББ «КВАРТАЛ ДРУЖБИ» зафіксовано, що вода йшла від квартири НОМЕР_2 розташованої за вищевказаною адресою. На день обстеження комісія встановила пошкодження в демо-залі та підсобних приміщеннях, а також пошкодження продукції, яка знаходилась уприміщенні. Крім того, на підвісній стелі складеної з плит «Армстронг» виявлено пошкодження плит у вигляді вздуття, рудих плям, тріщин, прогинів, загальною кількістю 55 щтук, а також пошкоджено шпалери та зіпсовано роботу світильників стелі.

Отже вказаний акт судом було визнано як належний та допустимий доказ на підтвердження факту залиття нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (група приміщень НОМЕР_1), за адресою: АДРЕСА_1 з вини відповідача.

Доказів того, що залиття нежитлових приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 , які орендував позивач, відбулося з вини третіх осіб, та як наслідок відповідальність має бути покладена на них, матеріали справи не містять. Таких доказів відповідачем не надано і у розпорядження суду апеляційної інстанції.

Отже, відповідач не спростував належними та допустимими доказами відсутність своєї вини у залитті нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (група приміщень НОМЕР_1), за адресою: АДРЕСА_1 , які орендувавпозивач, та не надав інших доказів щодо розміру спричиненої позивачу майнової шкоди (пошокдження товару - галантерейних виробів), хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 є неналежним позивачем колегія суддів оцінює критично.

Так, із договору оренди нежилих приміщень №08/08/16 від 11.08.2016 вбачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 орендував нежилі приміщення з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 у період з 11.08.2016 року по 31.05.2018 року з метою здійснення господарської діяльності з продажу галантерейної продукції.

Власником нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 . Вказана обставина підтверджується Договором дарування нежилих приміщень від 27.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Герасименко Н.М. за реєстровим № 917.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами про відшкодування йому матеріальної шкоди, яка наполягає у нанесенні позивачу збитків, що полягають у пошкодженні галантерейних виробів внаслідок затоплення орендованих ним на законних підставах приміщень, які використовувались для здійснення господарської діяльності.

Судом достеменно встановлено, що внаслідок затоплення, яке мало місце 19.05.2018 було пошкоджено галантерейні вироби, як продавалися позивачем у ході здійснення підприємницької діяльності. Розмір спричинений внаслідок залиття нежилих приміщень збитків було визначено дослідженням Торгово - промислової палати України від 12.07.2018 року складеним оцінювачем ОСОБА_7 , який складає 49 780,00 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 має право на звернення до суду із позовом про відшкодування йому збитків, завданих як суб`єкту господарювання внаслідок залиття орендованих ним на підставі договору оренди нежилих приміщень, у яких було облаштовано магазин з продажу галантерейних виробів, які було пошкодження залиттям 19.05.2018 року. Вимоги щодо відшкодування збитків, завданих самим нежилим приміщенням позивач не заявляє. Він просить суд лише відшкодувати збитки, завдані товару, який реалізувався у магазині у орендованих приміщеннях.

Такий розмір збитків не спростований відповідачем, а тому вказаний висновок вірно взято судом першої інтанції під час визначення розміру збитків які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Таким чином, встановивши, що позивач довів розмір завданої йому шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття нежилих приміщень з НОМЕР_3 по НОМЕР_4 (групи приміщень НОМЕР_1) (в літ. А) - офіс НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_1 , які орендував позивач на підставі договору оренди, та як наслідок пошкодження галантерейних виробів, які знаходился у орендованому приміщенні, а відповідач не довів відсутність вини у заподіянні такої шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню саме ОСОБА_1 , який є належним відповідачем у даних правовідносинах, що склалися між сторонами. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Невиконання цього обов`язку, якщо результатом такого невиконання є нанесення шкоди іншим особам, тягне за собою відшкодування власником збитків.

Колегією суддів апеляційного суду також враховано, що відповідно до частини 2 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Отже, доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду першої інстанції не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки її частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

У свою чергу, відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано позивачем до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.7,367, 369, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Софійського Сергія Юрійовича, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: В.В. Гуль

А.С. Сержанюк