ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________
Провадження №2/756/258/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року Оболонський районний суду м. Києва, в складі:

головуючого судді Диби О.В.,

за участю секретаря П`яла Ю.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» адвоката Бабенко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Комунальної корпорації «Київавтодор», третя особа: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, уточненим в ході розгляду справи, про визнання права власності на майно за набувальною давністю, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 23.01.1987 виконавчим комітетом Залізничної районної Ради народних депутатів видано ордер №003714 на ім`я ОСОБА_2 на право зайняття службового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , на підставі якого ОСОБА_2 більше 15 років проживав у зазначеній квартирі, сплачував за користування комунальними послугами, за власні кошти утримував квартиру та прибудинкову територію.

Як вказував позивач, він заселився у квартиру на підставі ордеру, тобто весь час володів квартирою законно, що підтверджує добросовісність володіння, ніколи не приховував володіння квартирою, не вчиняв ніяких дій щодо визнання обов`язку повернути квартиру власнику, позову до позивача з підстав неправомірності користування вказаною квартирою не заявлялося.

Позивач намагався встановити власника спірної квартири, направляв запити до відповідних органів, проте з отриманих відповідей встановити дійсного власника квартири виявилось неможливим.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 03.09.2018 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 29.10.2018, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості співвідповідача залучено КК «Київавтодор».

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2019 провадження у справі зупинено до залучення до участі у справі правонаступників ОСОБА_2 , який вибув з процесу у зв`язку зі смертю.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16.01.2020 провадження у справі поновлено та призначено підготовче судове засідання у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.05.2020 до участі в справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_1 .

В процесі розгляду справи позивач ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02.09.2020, яка занесена до протоколу судового засідання, до участі у справі в якості третьої особи залучено Оболонську районну державну адміністрацію в м. Києві.

Позивач в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Представник відповідача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог до комунального підприємства, посилаючись на те, що підприємство почало виконувати свою роботу з 01.06.2015, спірна службова квартира у власність підприємства не передавалася, будинок АДРЕСА_1 віднесений до сфери управління Оболонської РДА в м. Києві та закріплений на праві господарського відання без права розпорядження за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва». Крім того, зазначив, що Київське комунальне об`єднання по експлуатації автомобільних шляхів та споруд на них «Київміськгідрошляхміст» реорганізовано шляхом перетворення його в комунальну корпорацію «Київавтодор», у зв`язку з чим останнє є правонаступником підприємства, яке надало позивачу службову квартиру, тому питання щодо виключення спірної квартири з числа службових може бути розглянуто на підставі клопотання правонаступника підприємства.

Представник відповідача КК «Київавтодор» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду відзив, в якому вказав, що корпорація створена на підставі рішення Київської міської ради від 14.03.2002 шляхом реорганізації Київського комунального об`єднання по експлуатації автомобільних шляхів та споруд на них «Київміськгідрошляхміст», створеного розпорядженням представника Президента України від 29.05.1992 шляхом реорганізації «Київміськшляхуправління», працівником якого був позивач. При цьому корпорація не є власником спірної квартири, тому не є належним відповідачем у справі.

Третя особа в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, в матеріалах справи містяться пояснення третьої особи, згідно яких спірна квартира є службовою, то права зареєстрованих осіб у володінні, користуванні та розпорядженні вищевказаною квартирою є обмеженими. Крім того, інформація щодо перебування ОСОБА_2 більше 10 років у трудових відносинах з КК «Київавтодор» відсутня. На підставі поданих доказів просили прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається із матеріалів справи, 23.01.1987 виконавчим комітетом Залізничної районної Ради народних депутатів м. Києва видано ордер №003714 на ім`я ОСОБА_2 на сім`ю з 4 осіб на право зайняття службового приміщення - однієї кімнати у квартирі АДРЕСА_1 на період роботи на посаді двірника-глядача будинку ЖКК «Київміськшляхуправління».

Згідно відповіді Оболонської РДА в м. Києві від 17.05.2018, спірна квартира значиться службовою, перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», яке не є правонаступником ЖКК «Київміськшляхуправління». У спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На квартирний облік ОСОБА_2 у складі сім`ї з двох осіб, він та його син ОСОБА_1 , зарахований з 28.04.2007 відповідним розпорядженням Оболонської РДА в м. Києві.

Згідно відповіді Укравтодор від 21.05.2018 спірна квартира на балансі цього та інших підприємств, що належать до сфери його управління, не обліковується.

З відповіді Оболонської РДА в м. Києві від 23.06.2018 убачається, що будинок АДРЕСА_1 у 1990 році перебував на балансі та обслуговувався ЖКК «Київміськшляхуправління» Управління експлуатації автошляхів м. Києва, а у 1991 році - ЖЕК №13 Державного комунального управління житлового господарства Мінського району м. Києва. З 01.06.2015 вказаний будинок перебуває на балансі ЖЕД-513 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва».

Згідно звіту ТОВ «Українське бюро технічної інвентаризації та оцінки майна» про оцінку майна №МЖФОМЮ843804 від 25.07.2018 вартість квартири АДРЕСА_1 становить 468 220,38 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що ОСОБА_2 більше 15 років проживав у зазначеній квартирі, сплачував за користування комунальними послугами, за власні кошти утримував квартиру та прибудинкову територію, що підтверджується відповідними доказами наявними в матеріалах справи, тому є всі підстави для визнання за позивачем права власності на спірну квартиру за набувальною давністю.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За нормою ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, суд повинен мати на увазі, що фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом ст. 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 ч.3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

До вказаних висновків прийшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Посилання позивача на те, що він є таким що набув у власність спірну квартиру за набувальною давністю не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки як встановлено судом, квартира віднесена до категорії службового житла, і позивач набув право користування вказаною квартирою як член сім`ї особи, якій спірну квартиру було надано згідно ордеру на право зайняття службового приміщення як єдиною підставою зайняття житлового приміщення. Будь-яких доказів того, що спірна квартира не має власника, або її власник невідомий, або докази відмови власника від права власності на спірну квартиру суду також надано не було.

Крім того, п.п.5,6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37 передбачений особливий порядок обліку службових приміщень та виключення жилих приміщень з числа службових.

Так, облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових. Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень. Оперативний облік належних їм службових жилих приміщень провадять також відповідні підприємства, установи, організації.

Жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи позивача стосовно належного користування квартирою, оплати спожитих комунальних послуг тощо не спростовують висновків суду, оскільки сам по собі факт проживання позивача у спірній квартирі, утримання її в належному стані та здійснення оплати житлово-комунальних послуг не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», Комунальної корпорації «Київавтодор», третя особа: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 25.08.2021

Суддя: О.В. Диба