Дата документу 20.08.2021 Справа № 334/7327/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2021 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 334/7327/20

Провадження №22-ц/807/2933/21

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів фінансових послуг,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовом, уточненим в процесі розгляду, до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення безпідставно списаних коштів з карткового рахунку.

Позовну заяву було обґрунтовано тим, що позивач, 24 жовтня 2020 року з метою отримання заробітної плати у ТОВ «ЗТЛ» у відділенні акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» оформив картку для виплат в національній валюті № НОМЕР_1 .

04.11.2020 року на картку позивача від ТОВ «ЗТЛ» надійшла заробітна плата в сумі 1897,49 грн., про що його було повідомлено за допомогою СМС-повідомлененя від відповідача. Одразу за вказаним СМС-повідомленням його було повідомлено про списання з його картки 948,75 грн. для погашення боргу. Проте, жодних особистих розпоряджень щодо використання його коштів він не надавав. Позивач звернувся на гарячу лінію і повідомив, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2019 року по справі № 334/3278/18, яке набрало законної сили 10.01.2020 року було відмовлено відповідачу у стягнення з нього заборгованості.

Починаючи з 04.11.2020 року банк проводить неправомірне автоматичне списання грошових коштів. За період з 04.11.2020 року до 18.12.2020 відповідачем було списано 4408,60 грн. Звернення до відповідача та органів поліції були безрезультатними. У зв`язку із чим, позивач просить визнати дії відповідача неправомірними та стягнути з відповідача на користь позивача списані кошти.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 , безпідставно списані 4408,60 грн. з банківського рахунку, за яким оформлено картку для виплат у національній валюті № НОМЕР_2 , а також 420,40 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про забезпечення позову.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при розгляді справи № 334/3278/18 позивачу АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено у стягненні заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.10.2011 року саме через пропуск Банком строку позовної давності.

Судовим рішенням у справі № 334/3278/18 було встановлено, як наявність між сторонами кредитних відносин, так і фактичного розміру кредитної заборгованості ОСОБА_1 . Оскільки Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 і такі правила зокрема п. 1.1.3.2.11 та 2.1.1.3.5 визначають право банку продовжити договірне списання з усіх відкритих рахунків клієнта коштів, в рахунок погашення кредитної заборгованості, дії Банка є законними та відповідають чинним положенням законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових правовідносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи зазначене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не вчиняв розпоряджень щодо списання/перерахунку коштів та не вчиняв інших дій, що могли б призвести до списання грошових коштів з його рахунків. В свою чергу АТ КБ «ПриватБанк» допустило порушення правил розрахункових операцій, що є підставою для повернення незаконно списаних коштів на рахунок клієнта.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримав картку в АТ КБ «ПриватБанк» для отримання заробітної плати № НОМЕР_2 .

З виписок по картці № НОМЕР_2 вбачається, що мало місце автоматичне списання грошей на погашення простроченої заборгованості у період з 04.11.2020 року по 16.12.2020 року, загальна сума, яка списана відповідачем складає 4408,00 грн.

Позивач звернувся на гарячу лінію і повідомив, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2019 року по справі № 334/3278/18, яке набрало законної сили 10.01.2020 року було відмовлено відповідачу у стягнення з нього заборгованості.

Позивачем долучено до матеріалів справи рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2019 року, відповідно до якого АТ КБ «Приватбанк» відмовлено у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки позовна заява подана поза межами трирічного терміну звернення до суду з позовом.

Вказане рішення суду набрало законної сили 11.01.2020 року.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частиною другою статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб (пункт 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів»).

Згідно з п. 1.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція) банк здійснює розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів на підставі відповідних договорів і своїх внутрішніх правил здійснення безготівкових розрахунків, якщо ці правила відповідають вимогам цієї Інструкції, інших нормативно-правових актів.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що розміщені на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Відповідно до п. 6.1 Інструкції, банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 6.4 Інструкції договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; назву отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях наголошував, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи (наведено узгоджується зі змістом постанови КЦС ВС у справі № №626/1799/17 від 28 жовтня 2019 року).

Зазначаючи про те, що умовами кредитного договору укладеного 06.10.2011 з ОСОБА_1 , між сторонами було передбачено договірне списання коштів з рахунків позичальника, АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження вказаних доводів, до відзиву на позовну заяву було надано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом від 06.03.2010 № СП -2010-256.

Досліджуючи вказаний доказ, апеляційний суд зауважує, що надані Витяг з Умов та правил не підписані ОСОБА_2 , а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів позичальник, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку 06.03.2010.

Колегія суддів звертає увагу, що у разі, якщо Умови та Правила надання банком кредиту, не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів клієнт, підписуючи заяву про надання банківських послуг, а також те, що Умови та Правила містили ту чи іншу спірну умову, у момент підписання заяви, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банківських послуг не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником.

Надані Умови та Правила надання банківських послуг, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву, не повинні оцінюватися судами, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17.

Таким чином, установивши, що розпорядження щодо списання коштів у розмірі 4408,60 грн. з карткового рахунку № НОМЕР_2 позивач не видавав, відповідного рішення суду матеріали справи не містять, а договором карткового рахунку сторони не передбачили таке списання банком коштів в односторонньому порядку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно списаних коштів у сумі 4408,60 грн.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 травня 2021 року в справів цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2021 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова