Головуючий суду 1 інстанції - Луньова Д.Ю.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 415/8309/19
Провадження № 22-ц/810/168/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
05 квітня 2021 року м. Сєвєродонецьк
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.,
учасники справи:
відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4
на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 року, ухвалене у складі судді Луньової Д.Ю. в м. Лисичанськ Луганської області,
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, в обґрунтування якого вказала, що їй на праві власності належить 1/3 частка житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Інші 2/3 частини житлового будинку у рівних частках належать на праві власності її дітям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину.
Відповідачі не проживають у спірному житловому будинку з 2004 року, не виконують обов`язки власника по утриманню майна, позивачка проживає в будинку більше десяти років, оплачує комунальні послуги, виконує поточні ремонтні роботи в будинку. Право володіння та користування спірним будинком ніким не оспорюється, а відтак позивач заявляє про давність володіння майном і вважає, що в нього є законні підстави для визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України.
Позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності відмовлено.

Суд першої інстанції обґрунтував рішення тим, що в своїх позовних вимогах позивач просить визнати за нею право власності на 1/6 частину спірного будинку, не обґрунтовуючи чому саме на таку частку претендує та не надаючи суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Позивачу достеменно було відомо, що інші частки спірного нерухомого майна належать на праві власності відповідачам, а тому суд вважав, що на момент заволодіння спірним майном у позивачки була відсутня добросовісність володіння.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 вказує на те, що між нею та відповідачами була усна домовленість про користування нею всім житловим будинком, а не тільки своєю 1/3 частиною житлового будинку. Відкрито користується будинком, сплачує комунальні послуги та здійснює поточний ремонт будинку.

Також зазначає, що визнання обставин справи, так і позову в цілому, звільняє позивача від обов`язку доказування, оскільки обставини визнані стороною у справі не підлягають доказуванню, а відповідачі визнають відкритість користування майном та добросовісність володіння майном.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 15 лютого 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте відзиву не надійшло.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Позивач та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідачі надали заяви про розгляд справи без їх участі, зазначивши, що апеляційну скаргу та позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину спірного житлового будинку визнають.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що в своїх позовних вимогах позивач просить визнати за нею право власності на 1/6 частину спірного будинку, не обґрунтовуючи чому саме на таку частку претендує, та не надаючи суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у неї добросовісності такого володіння. Позивачу достеменно було відомо, що інші частки спірного нерухомого майна належать на праві власності відповідачам, а тому суд вважав, що на момент заволодіння спірним майном у позивачки була відсутня добросовісність володіння.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.

Правовий інститут набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та на відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми статті 334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

У постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 924/925/17 та від 22 травня 2018 року в справі № 922/1574/17 зазначено, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 714/432/18 провадження № 61-11384св19 Верховний суд зауважив, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю, строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності.

За набувальною давністю може набуватися право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 215/5451 /16-ц (провадження № 61 -8009св 18), від 03 квітня 2019 року в справі № 206/1441/17 (провадження 61 -16648св 18), від 13 грудня 2019 року (провадження № 61-19690св19).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц, провадження № 61- 19156св 18, Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Згідно з листом державного нотаріуса Лисичанської державної нотаріальної контори № 147/01-09 від 22 квітня 2020 року після померлого ОСОБА_5 до Лисичанської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернулися: дружина спадкодавця ОСОБА_1 та діти спадкодавця ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , які отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, що складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та грошових внесків ВАТ «Державний ощадний банк України», по 1/3 частці кожному.

Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить в рівних частках по 1/3 частки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 21 листопада 2007 року державним нотаріусом Лисичанської державної нотаріальної контори Аббасовим Е.І. (а.с. 6-8).

Звертаючись до суду із позовом про визнання права власності на 1/6 частку будинку за набувальною давністю позивач зазначає, що відповідачі більше 10 років не проживають в будинку, не виконують обов`язків по утриманню майна, не сплачують комунальні послуги, що перешкоджає позивачу оформити житлову субсидію. При цьому, не виклавши обставини чому позивач просить визнати право власності саме на 1/6 частку спірного житлового будинку.

В апеляційній скарзі позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , разом з господарськими будівлями та спорудами.

Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 367 ЦПК України, які передбачають, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів не приймає позовні вимоги щодо збільшення частки, на яку позивач просить визнати право власності, викладені в апеляційній скарзі.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тесті апеляційної скарги позивач посилається на те, що між нею та відповідачами існувала усна домовленість про користування не тільки належною їй 1/3 частки житлового будинку, а й частками відповідачів, вважаючи що добросовісно зі згоди відповідачів користується їх часткою будинку.

Зазначені обставини свідчать про те, що позивач знав, що відповідачі є власниками 1/3 частки кожний спірного житлового будинку, зі згоди відповідачів користувався будинком, про що зазначає в апеляційній скарзі, а отже знав, що заволодів чужою річчю, тому його володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому позивач, не є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю, так як позивач в розумінні статті 344 ЦК України не є добросовісним набувачем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачі у суді першої інстанції визнавали позовні вимоги, а тому суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, є необґрунтованим. Визнання відповідачами позову не є безумовною підставою для задоволення позову.

За змістом частини четвертої статті 206 ЦПК України суд задовольняє позов у разі визнання його відповідачем тільки за наявності для того законних підстав, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує законних прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

З зазначених вище підстав апеляційний суд не приймає заяви відповідачів про визнання позову надані під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки визнання заявленого позову суперечить вимогам закону, який регулює спірні правовідносини.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 384 ЦПК України, Луганський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2021 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді О.Ю. Карташов

В.М. Луганська