ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6700/21 Справа № 185/2145/20 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Павлоградської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району виконкому Миколаївської міської ради, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2020 року позивач звернулася до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача ОСОБА_2 в якому просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 . В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син - ОСОБА_3 . 23.10.2008 шлюб між сторонами розірвано. Батько у вихованні сина ОСОБА_3 участі не приймає, дитину не утримує, не піклується. Відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів, має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 122 705,45 грн., у зв`язку з чим позивач звернулася до суду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не доведені обставини, що мають значення для справи.

Також, скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно до повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 16.11.2017 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблений відповідний актовий запис № 351. (а.с. 11).

Відповідно до копії повторного свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано 23.10.2008, та складено відповідний актовий запис № 545. (а.с. 12).

Відповідно до копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого державним виконавцем Павлоградського МВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро ) від 02.07.2020 за №34/421, за виконавчим листом № 2-3773 від 14.08.2008 виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 27.05.2008 до 24.01.2024 (1/4 частина щомісячно), виконавчий лист пред`явлений до виконання 20.11.2019, заборгованість нарахована з 20.11.2009 до листопада 2019 та складає 122705,45 грн.(а.с. 61-66).

Відповідно до довідки про розміщення від 26.05.2020 виданої мерією міста Бетенкур Франція, підтверджується місце проживання ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 на території міста Бетенкур Франція з 01.09.2017. (а.с. 87).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Павлоградської міської ради Дніпропетровської області щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 від 21.10.2020 за № 2420/0/2-20, орган опіки та піклування Павлоградської міської ради вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .(а.с. 155-156).

Крім того, у суді першої інстанції були допитані свідки.

У судовому засіданні суду першої інстанції була з`ясована думка неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який суду пояснив, що проживає з мамою в Франції, знає, що ОСОБА_2 його біологічний батько. Приблизно 3-4 роки з батьком не спілкується взагалі, останній раз бачив батька коли був маленький, навіть не знає як батько виглядає. Батько йому не телефонує, він йому якось телефонував, але відповідач не відповів, він є в соціальних мережах, якось він написав батькові але той не відповів після цього він не робив кроки щодо спілкування з батьком. Коли йому було 6-7 років, жив в м. Миколаїв, іноді спілкувався з батьком телефоном, приблизно раз та 2-3 місяці. Він не вважає відповідача своїм батьком, потреби в спілкуванні з останнім він не бачить, не хоче налагоджувати стосунки, просить позбавити батька батьківських прав.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він є чоловіком сестри позивача, з відповідачем знайомі але близько ніколи не спілкувалися. Підтверджує, що був свідком подій коли відповідач з ножом кидався на позивача на його дружину та на нього, позивач писала заяву до міліції але потім її забрала, ці події відбувалися в квартирі матері позивача в м. Миколаєві років 10-12 тому. Також вночі він забирав позивача з дитиною з квартири в м. Павлоград, там теж був факт нанесення тілесних ушкоджень відповідачем, але він цього не бачив, позивач розповідала, дитина була налякана.

Свідок ОСОБА_9 допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції, суду пояснила, що доводиться позивачу матір`ю. Після одруження позивач проживала в її квартири, а зять - відповідач приїзжав на вихідні. Коли дитині було 4 місяці відповідач зламав дитині ніжку. Пізніше сторони помирилися, переїхали жити до м. Павлоград, проживали приблизно 6 місяців. По телефону позивач попросила забрати її від відповідача, відповідач був в неадекватному стані, виганяв її доньку з сином вночі з квартири. Після відповідач приїзжав один раз до м. Миколаєва через рік, коли дитині було приблизно 3 роки. Останній забрав доньку вивіз її на трасу та погрожував їй, свідок знімала за допомогою міліції з машини позивача з дитиною. По телефону спілкуючись постійно погрожував свідку, за допомогою телефону спілкувався з дитиною, але останні два роки і по телефону не спілкується. Матеріально дитину не утримував, висилав 100-200 грн. За період проживання позивача з сином в неї в м. Миколаїв з 2008 по 2017 рік відповідач до сина не приїздив, лише декілька раз телефонував. Не вважає відповідача батьком.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем у відношенні дитини, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини.

Крім того, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Також, позивачем не доведено, в чому будуть полягати позитивні зміни в житті дитини в разі застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

Неактивна участь батька у житті сина спричинена тривалим конфліктом між сторонами та неналежним усвідомленням матір`ю необхідності участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами.

У судовому засіданні встановлено, що між позивачем, її матір`ю, з якою позивач та неповнолітній син проживали з 2008 до 20017 року в м. Миколаїв, з однієї сторони, та відповідачем з іншої сторони, склалися вкрай складні та конфліктні відносини.

А з 2017 року позивач разом з неповнолітнім сином проживають у Франції, зазначені обставини обмежують можливості відповідача здійснювати безпосереднє спілкування з сином та налагодити з ним відносини.

Належних та допустимих доказів жорсткого поводження з сином стороною позивача не надано, за яких обставин була зламана нога сину сторін в дитинстві не встановлено, вина відповідача є припущенням позивача та її матері, доказів звернення до правоохоронних органів, служби у справах дітей, з цього приводу та з приводу інших конфліктів позивачем не надано.

Відповідач фактично позбавлений можливості спілкуватися із сином, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом матері, яка має вкрай неприязні стосунки із відповідачем.

Позивач виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина пред`явила до виконання лише в 2019 році, до цього часу аліменти виконавчою службою не стягувались, та відповідно заборгованість була нарахована за минули час з моменту стягнення з 27.05.2008 і склала значну суму.

Відповідач в період розгляду справи почав сплачувати заборгованість з аліментів, що визнається сторонами.

Крім того, наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, життям дитини, його необізнаність про стан її здоров`я не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Право батька на спілкування з дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам.

Крім того, відповідач заперечував проти задоволення позову у судовому засіданні, та зазначив, що бажає приймати участь у житті сина, та буде намагатися налагодити з ним відносини за допомогою соціальних мереж, інтернет зв`язку, мобільного зв`язку, що свідчить про бажання останнього зберегти сімейні зв`язки з сином.

Колегія суддів, враховує відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідача своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, та приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд першої інстації правильного дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, не буде відповідати меті такого заходу: захисту інтересів дитини.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 квітня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко