П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021року м. Київ

Справа № 756/8410/16-ц

Провадження: № 22-ц/824/4859/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.

секретар Гулієв М.Д.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Попової Ганни Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.04.2011 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 безвідсоткову позику у сумі 5 663 540 грн. готівкою, що еквівалентно 711 500 доларів США, а ОСОБА_1 , у свою чергу, зобов`язався повернути отриману суму в строки і в порядку, зазначеному в договорі. На підтвердження укладення договору позики від 01.04.2011 року ОСОБА_1 власноруч була написана розписка, якою підтверджено факт отримання від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 5 663 540 грн. Грошові кошти останній зобов`язався повернути до 29.04.2014 року. 08.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого ОСОБА_3 , як первісний кредитор, передав позивачу, а останній прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредитору. 08.04.2016 року ОСОБА_1 за адресою місця реєстрації був направлений рекомендований лист з претензією про сплату боргу, однак, вказаний лист повернувся за закінченням установленого строку зберігання, тобто, не був отриманий відповідачем. Відповідач зобов`язання не виконав, а тому загальна сума, що підлягає стягненню з останнього, становить 1 018 799,77 доларів США, яка складається з суми основної заборгованості - 711 500 доларів США, пені - 259 697,50 доларів США, 3% річних 147 602, 27доларів США, що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 22.06.2016 (1 долар США = 24,892558) становить 25 357 926,30 грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.04.2011 року у розмірі 711 500 доларів США основної заборгованості та 259 697,50 доларів США нарахованої пені, що в сумі разом відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 22.06.2016 року (1 долар США=24,892558) складає 24 175 590, 10 грн.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 890 грн сплаченого судового збору.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Попова Г.Г. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що погоджені сторонами умови договору позики встановлюють індивідуальні підстави припинення договору. Відповідач жодного разу не здійснив сплати чергових платежів за договором, тим самим відбулось порушення строків сплати платежів за графіком та, як наслідок, припинення договором своєї дії, відповідно до умов укладеного договору (п.7.2), і з 10.05.2011 року розпочався перебіг позовної давності. Суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення у відсутність відповідача, чим позбавив останнього права заявити про застосування строків позовної давності. За таких підстав адвокат Попова Г.Г. вважала, що заява про застосування позовної давності підлягає вирішенню апеляційними судом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 та 25 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У письмових поясненнях адвокат Пухальська І.С. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та вказувала, що відповідач особисто неодноразово приймав участь у судових засіданнях , а отже не був обмежений у праві заявити клопотання про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції. Вказувала, що право вимоги за договором позики до позивача перейшло 08.08.2013 року, строк повного виконання відповідачем зобов`язання з повернення грошових коштів, визначеного договором, є 29.03.2014 року, але, в будь-якому випадку після виконання прийнятих на себе позичальником зобов`язань про повернення позики. 07.04.2016 року, в межах визначеного ст. 257 ЦК України строку, позивачем була надіслана вимога про повернення боргу, а 02.07.2016 року позивачем подано позов до суду, а тому підстав вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності, немає.

В судовому засіданні адвокат Попова Г.Г. в інтересах ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Адвокат Пухальська І.С. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В силу вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції, 01.04.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у безвідсоткову позику 5 663 540 грн готівкою, що еквівалентно 711 500 доларів США, а відповідач зобов`язався повернути отриману суму в строки і в порядку, встановленому договором (а.с.10-12).

На підтвердження укладення договору позики від 01.04.2011 року ОСОБА_1 була написана розписка, в якій підтверджено факт отримання від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 5 663 540 грн та строк повернення суми коштів до 29.04.2014 (а.с.13-14).

За умовами п. 2.3 договору позики від 01.04.2011 року повернення отриманої суми здійснюється позичальником в національній валюті України за курсом Національного банку України на день здійснення повернення або в доларах США частками відповідно до встановленого графіку, зокрема, сума боргу мала повертатись у встановлених розмірах 10-го числа кожного місяця, починаючи з 10 травня 2011 року по 10 березня 2014 року, а саме: з травня 2011 року по квітень 2012 року включно - 20 000 доларів США щомісячно; з травня 2012 року по березень 2014 року включно - 20 500 доларів США щомісячно (т. 1 а.с. 10-11).

Пунктом 3.3 договору позики від 01.04.2011 року передбачено, що у випадку порушення позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 даного договору, більше ніж на 30 календарних днів, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,1% від вчасно неповернених сум позики за кожний день прострочення.

Із висновку експерта Київського НДІСЕ від 24.07.2019 року №17-3/591 вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 у договорі позики від 01.04.2011 року та у розписці від імені ОСОБА_1 , виконані ОСОБА_1 (а.с.156-162).

08.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до умов якого ОСОБА_3 , як первісний кредитор, передав ОСОБА_2 , а останній прийняв на себе право вимоги, що належить первісному кредитору.

08.04.2016 року позивач звернувся до позичальника з вимогою добровільного повернення боргу, що підтверджується копіями листа та конверта з відміткою поштового відправлення (а.с. 17-19).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав позовні вимоги про стягнення основної заборгованості у розмірі 711 500 доларів США та пені у розмірі 259 697,50 доларів США законними та обґрунтованими.Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з позичальника 3% річних, суд першої інстанції виходив із того, що положення договору позики від 01.04.2011 року передбачають можливість нарахування пені та штрафних санкцій за прострочення виконання грошового зобов`язання, які стягуються позивачем, що виключає можливість нарахування 3% в порядку ст. 625 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних відповідно до вимог ст. 625 ЦК України позивачем не оскаржено.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції щодо задоволених позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

За ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Як встановлено судом, 01.04.2011 року між ОСОБА_3 (позикодавцем) та відповідачем ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 5 663 540 грн, що еквівалентно 711 500,00 доларів США (п. 1.1 договору позики) .

Згідно п. 2.1 договору позики, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві зазначену у п. 1.1 суму в строк до 29 березня 2014 року.

За умовами п. 2.3 договору повернення отриманої суми позики здійснюється позичальником в національній валюті України за курсом Національного банку України на день здійснення повернення або в доларах США частками відповідно до встановленого графіка.

Частиною 3 договору позики встановлена відповідальність сторін у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань за цим договором.

У частині 7 договору позики сторони погодили термін дії та припинення укладеного договору.

Пунктом 7.1. договору позики визначено, що даний договір вважається укладеним з моменту передання позичальнику (відповідачу) всієї суми позики та закінчується 29.03.2014 року, але у будь-якому випадку після виконання прийнятих на себе позичальником зобов`язань відповідно до умов договору.

У п. 7.2. договору позики передбачені умови його припинення, а саме:

за згодою сторін;

достроковим поверненням позичальником суми позики;

при порушенні позичальником (відповідачем) графіка повернення чергової частини суми позики. У цьому випадку позикодавець вправі вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики;

з інших підстав, передбачених чинним законодавством.

Тобто, сторони погодили порядок зміни строку виконання основного зобов`язання по поверненню позичених коштів.

З аналізу змісту пункту 7.2 договору позики слідує, що безумовною підставою для зміни строку, на який надається кредит, є порушення відповідачем графіку повернення чергової частини суми позики (щомісячні платежі).

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 прийняті на себе зобов`язання не виконав, жодного разу сплати платежів за договором позики відповідачем здійснено не було.

Тобто, право вимагати дострокового повернення всієї неповерненої суми позики у зв`язку із достроковим припиненням договору у позикодавця виникло з 11 травня 2011 року.

Заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, відповідач в апеляційній скарзі вказував, що суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення у його відсутність, чим позбавив його можливості доведення обставин, які мають істотне значення для справи, зокрема, він, відповідач, не зміг заявити про сплив строку позовної давності.

Вирішуючи питання щодо прийняття заяви ОСОБА_1 на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів виходить з наступного.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22 липня 2016 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання.

На момент відкриття провадження у справі діяли положення ЦПК України (в редакції 2004 року).

Згідно ч 7 ст. 130 ЦПК України (в редакції 2004 року), попереднє судове засідання не є обов`язковим. Питання про необхідність його проведення вирішується суддею під час відкриття провадження у справі.

В ухвалі про відкриття суд першої інстанції вирішив проводити розгляд справи без попереднього засідання, призначивши судове засідання, а тому доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції рішення у справі ухвалено на стадії попереднього судового засідання є необґрунтованими.

Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, прийнято нову редакцію ЦПК України.

Згідно п. 10 Перехідних положень цього Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 березня 2018 року ухвалою Оболонського районного суду від 07 березня 2018 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (а.с.70-71).

Однак, виконати судово-почеркознавчу експертизу не вдалось можливим, про що повідомив Київський НДУ судових експертиз (а.с. 73).

11 лютого 2019 року судом у справі повторно призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (а.с. 98).

19 вересня 2019 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києві поновлено провадження у справі у зв`язку із надходженням до суду висновку експерта № 13-3/591 від 24.07.2019 року, призначено судове засідання (а.с. 164).

Матеріали справи свідчать, що з моменту поновлення провадження у справі до ухвалення рішення по суті спору, жодне призначене судом першої інстанції засідання не відбулось з різних причин (розгляд суддею іншої справи (а.с. 172), клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку запровадженням карантинних обмежень (а.с. 178)).

19 жовтня 2020 року на офіційному сайті Оболонського районного суду м. Києва було розміщено оголошення про тимчасове встановлення особливого режиму роботи суду, зокрема, припинено: розгляд справ у судових засіданнях за участю учасників судового процесу, крім справ, що потребують невідкладного розгляду та справ, пов`язаних з виборчим процесом; розгляд справ, що потребують невідкладного розгляду та справ, пов`язаних з виборчим процесом відбувається лише за умови забезпечення учасників процесів засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, у тому числі виготовленими самостійно, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів; розгляд справ, участь сторін у яких не є обов`язковою, відбувається лише за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи та відсутності клопотання про відкладення/оголошення перерви у судовому засіданні.

З метою попередження розповсюдження інфекційних захворювань, у тому числі, викликаних коронавірусною інфекцією, запропоновано використовувати лише альтернативні шляхи звернення до суду з позовними заявами, клопотаннями, апеляціями, скаргами, заявами про ознайомлення зі справами чи отримання копій судових рішень (виконавчих документів), а саме: за допомогою підсистеми «Електронний суд», електронної пошти суду , через скриньку, встановлену на 1 поверсі в холі суду (т. 2 а.с. 23).

29 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на тимчасово встановлений особливий режим роботи Оболонського районного суду у період з 19.10.2020 року по 31.10.2020 року. В клопотанні також зазначив, що має намір особисто приймати участь у розгляді справи та з метою реалізації свого права на захист просив відкласти розгляд справи, що був призначений на 30 жовтня 2020 року (а.с. 196).

Однак, суд першої інстанції, не зважаючи на встановлення особливого режиму роботи суду, припинення розгляду справ у судових засіданнях за участю учасників судового процесу, наявність відповідного клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, вирішив справу у відсутність ОСОБА_1 , пославшись на його належне повідомлення про розгляд справи та відсутність доказів поважності його неявки в судове засідання.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Ідея справедливого суду, відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Частиною справедливого правосуддя є створення можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до їх реалізації і захисту прав.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості є однією із основних засад судочинства (пункт 3 частина перша статті 129 Конституції України, стаття 12 ЦПК України).

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

При цьому, суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Залишивши без задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та розглянувши справу по суті у його відсутність, суд першої інстанції позбавив відповідача права на висловлення своєї позиції. При цьому, слід відмітити, що з моменту поновлення провадження у справі до ухвалення рішення по суті спору слухання справи по суті судом жодного разу не відбулось, що виключає її віднесення до категорії справ, які потребують невідкладного розгляду.

Не вислухавши пояснень чи/або заперечень відповідача щодо висновку експерта чи/або щодо спору по суті, тим самим, не надавши змоги подати заяви/клопотання, суд першої інстанції допустив порушення принципів змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Посилання адвоката Пухальської І.С. в інтересах ОСОБА_2 на те, що відповідач не був обмежений у праві заявити клопотання про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки відповідач, ознайомившись із загальнодоступною інформацією на сайті суду щодо встановлення особливого режиму роботи Оболонського районного суду м. Києва, мав обґрунтовані сподівання на задоволення судом поданого ним клопотання про відкладення розгляду справи.

В контексті наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не зміг заявити про сплив позовної давності у суді першої інстанції з об`єктивних причин, що є підставою для вирішення заяви про застосування строків позовної давності судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц дійшла висновку про те, що, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Колегія суддів ураховує вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, але, з урахуванням конкретних обставин даної справи вважає, що підставою для вирішення судом апеляційної інстанції заяви відповідача про застосування строків позовної давності є не участь відповідача у розгляді справи, яка була обмежена судом, не зважаючи на його належне повідомлення.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності щодо місячних платежів сплати суми позики починається після несплати чергового платежу щодо кожного платежу окремо (ст. 257, 530 ЦК України).

В той же час, в силу погоджених сторонами умов договору позики та конкретизації певних обставин (прострочення сплати чергового платежу) встановлені індивідуальні підстави припинення договору (п. 7.2. договору позики), тобто, дострокова відмова сторін від погоджених договором зобов`язань (що узгоджується з ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст ч. 1 ст. 627 ЦК України становить, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Слід відзначити, що поняття «договору» не тотожне поняттю «договірного зобов`язання», оскільки вони співвідносяться одне з одним як юридичний факт (договір) та його наслідки (виникнення, зміна або припинення зобов`язання). При цьому, існування договору і договірного зобов`язання не завжди синхронні.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналіз наведених норм свідчить, що закінчення строку договору припиняє договірні зобов`язання сторін, однак, не звільняє від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання стороною зобов`язань під час дії договору. Разом з цим, при достроковому розірванні договору змінюються строки виконання зобов`язань сторонами з підстав припинення домовленостей, що існували на підставі договору.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 05.11.2018 року у справі № 465/4975/16-ц та від 18.09.2019 року у справі № 522/17018/15-ц.

З огляду на вищевикладене, та, ураховуючи те, що відповідач жодного разу не здійснював оплати за договором позики, 10.05.2011 (дата першої сплати за графіком платежів згідно п. 2.3. договору позики) відбулось порушення строків виконання зобов`язання, та, як наслідок, договір позики з 11.05.2011 року достроково припинив свою дію, а у позикодавця виникло право повернення всієї суми позики.

Перебіг позовної давності щодо повернення суми позики в повному обсязі розпочинається з моменту прострочення виконання зобов`язання, у тому числі, із закінченням строку дії договору (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Укладаючи договір про відступлення права вимоги за договором позики, та будучи обізнаним з його умовами, не виконанням грошового зобов`язання за ним, ОСОБА_2 , як новий кредитор, реалізував своє право вимоги лише 02.07.2016 року, тобто, з пропуском строку позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи,недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позовіу зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови у позові - на позивача (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).

За наведених підстав, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 11 350 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Попової Ганни Геннадіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 11 350 (одинадцять тисяч триста п`ятдесят) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 12 квітня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді І.В. Іванова

А.А. Пікуль