Справа № 165/12/19 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М. М.
Провадження № 22-ц/802/305/21 Категорія: 66 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 08 грудня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що на даний час він займається питаннями щодо права на приватизацію квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що даним жилим приміщенням за життя користувався його батько ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а донедавна він та його мама - ОСОБА_5 . Вказує, що порушення його прав полягає у тому, що його брат по батькові ОСОБА_3 , будучи зареєстрованим у даному житлі, фактично там не проживає більше десяти останніх років, участі в утриманні та ремонті будинку не приймає, комунальних платежів не сплачує, жодним чином не намагається покращити благоустрій ззовні та всередині будинку, долею будинку зовсім не цікавиться, майна, належного відповідачу, в будинку немає. Позивач зазначає, що з моменту реєстрації за вищевказаною адресою, а саме з 19.02.2002 року, по даний час відповідач ОСОБА_3 фактично не проживав жодного дня, до одруження проживав разом з матір`ю в м. Нововолинську за невідомою йому адресою, а 09.07.2015 року відповідач одружився, у шлюбі в нього народилось двоє дітей, з якими відповідач та його дружина також не проживають у спірному житлі. Позивач посилається на те, що проживаючи весь цей час за іншими адресами, відповідач при цьому залишається зареєстрованим у спірному будинку та добровільно знятися з реєстрації не бажає, а тому чинить йому перешкоди у приватизації. Позивач зазначає, що в червні 2018 року досяг повноліття, тому має намір приватизувати зазначений будинок, провести там ремонт та облаштувати його для власного проживання, а до того часу, будучи неповнолітнім, проживав разом із мамою у гуртожитку. Позивач вважає, що відповідач втратив своє право на користування квартирою АДРЕСА_1 , так як не проживає там більше шести місяців без поважних причин, хоча йому ніхто ніколи не чинив та не чинить перешкод для проживання в даному будинку.

На підставі наведеного позивач просив визнати відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , та стягнути 704,80 грн понесених витрат по оплаті судового збору та 5000 грн за надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 08 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю, посилаючись на незаконність і необгрунтованість рішення, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом при ухваленні рішення взято до уваги докази, надані відповідачем з порушенням порядку їх подання, а також суд зробив на підставі цих доказів неправильні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 вважає рішення суду обгрунтованим і законним, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує на те, що відповідачем вчиняються дії, які свідчать про зацікавленість у даному житлі, він сплачує комунальні послуги, здійснює певний догляд за будинком, але за відсутності у нього коштів він не має змоги швидко зробити всі ремонтні роботи. Покликається на те, що має дітей, а в даному будинку на даний час неможливо проживати з дітьми до повного належного його облаштування. Крім того зазначає, що йому позивачем та його матір"ю чинилися всілякі перешкоди в підготовці будинку для проживання та користування житлом, а також ними не здійснювалися проплати за комунальні послуги. Разом з тим, вважає, що в позові не зазначено та в суді не доведено, з якого часу конкретно не проживає відповідач у спірному житлі.

В судове засідання, яке було призначене на 01 квітня 2021 року після відкладення за клопотанням представника позивача ОСОБА_6 судового розгляду, призначеного на 11 березня 2021 року, сторони та представник позивача не з"явилися, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи. Позивач двічі поспіль до суду апеляційної інстанції не з"явився, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача ОСОБА_6 повторно направив суду клопотання про відкладення розгляду справи, покликаючись на зайнятість в інших справах. Проте, подані до клопотання докази не підтверджують наведені у ньому обставини, а тому колегія суддів, з огляду на обмежені процесуальним законом строки розгляду справи, ухвалила розгляд справи проводити у відсутності учасників, які не з"явилися в судове засідання.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, вислухавши пояснення представника відповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та не доведеними, тому не підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду є правильними та відповідають зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із копії свідоцтва про смерть, попередній квартиронаймач та батько сторін ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7 зі звороту). Сторони є його синами від різних шлюбів.

Відповідно до довідки ЖЕК №3 ЖКО Нововолинської міської ради від 15.01.2018 року №11 відповідач ОСОБА_3 , 1980 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 19.02.2002 року, а позивач ОСОБА_2 , 2000 року народження, зареєстрований за цією ж адресою з 26.02.2008 року (а.с.8).

Із листа ЖЕК №3 ЖКО Нововолинської міської ради від 25.04.2017 року №282, адресованого квартиронаймачу буд. АДРЕСА_3 ОСОБА_3 , вбачається, що останнього зобов`язано у найкоротший термін до 31.05.2017 року провести поточний ремонт житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де зареєстровані: ОСОБА_3 , 1980 року народження, ОСОБА_2 , 2000 року народження, ОСОБА_7 , 1984 року народження, а також прибрати прилеглу прибудинкову територію, а у разі невиконання зазначеного, змушені будуть ставити питання перед МВК про виселення жильців із державного приміщення (а.с.12).

Із листа КП "УЖК №1" ЖКО Нововолинської міської ради від 20.07.2018 року №43 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_3 не приватизований, для життєдіяльності не пристосований, квартиронаймачу ОСОБА_3 був направлений лист підприємством ЖЕК № 3 щодо проведення поточного ремонту та відповідного порядку на прилеглій прибудинковій території, але станом на 19.07.2018 року по будинку та по території змін немає. Не дійшовши згоди щодо приватизації, зареєстровані особи призводять до занепаду будинку АДРЕСА_3 , що є недопустимим (а.с.13).

Актом КП "УЖК №1" ЖКО Нововолинської міської ради від 19.07.2018 року №43 встановлено, що 19.07.2018 року комісією КП "УЖК №1" було проведено обстеження кв. АДРЕСА_1 , стосовно проживання зареєстрованих осіб за вказаною адресою, та під час обстеження було виявлено, що у даному житловому будинку АДРЕСА_3 із зареєстрованих осіб не проживає ніхто, даний будинок одноквартирний, одноповерховий, не приватизований (а.с.14).

Із листа підприємства "Нововолинськводоканал" від 10.05.2018 року №340 вбачається, що в абонентському відділі за адресою: АДРЕСА_2 відкритий особовий рахунок на ОСОБА_8 , з 01.03.2012 року нарахування за послуги водопостачання та водовідведення не проводилися у зв`язку з відсутністю водоспоживання за даною адресою, станом на 01.05.2018 року рахується заборгованість в сумі 644,46 грн. (а.с.15).

Із листа ВУКГ ЖКО Нововолинської міської ради від 24.04.2018 року №04399 вбачається, що станом на 01.04.2018 року розмір заборгованості по сплаті за послуги по вивезенню твердих побутових відходів (ТПВ) за адресою: АДРЕСА_2 становить 1490,96 грн. (а.с.16).

Зі змісту листа Волинської дирекції ЦПЗ №2 ПАТ "Укрпошта" від 28.08.2018 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 за період з 01.01.2018 року по теперішній день реєстровані поштові відправлення, зокрема, листи, посилки, газети, журнали не надходили, а надходження простих листів немає можливості відслідкувати (а.с.17).

Проте, відповідач та його представник вказували, що зазначені обставини частково мали місце до 2018 року, але після зазначених попереджень він здійснив ряд заходів щодо усунення такого стану прибудинкової території та будинку і приведення їх до порядку, а також більше коштів спрямував на оплату комунальних послуг.

Із розписки від 09.03.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 викидали сміття із будинку (а.с.40).

Із копій квитанцій, фіскальних чеків вбачається, що ОСОБА_3 здійснював проплату за комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42-44).

Із листа Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області від 02.04.2020 року вбачається, що громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звертався до Нововолинського ВП Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області, відомості зареєстровані до ЄО № 7119 від 29.11.2019 року о 16:27 год. з повідомленням про те, що брат забрав у нього ключі від будинку за адресою: АДРЕСА_3 і відмовляється повертати. (а.с.81).

Із акту від 21.06.2019 року, затвердженого КП "УЖК №1", встановлено, що під час обстеження за адресою: АДРЕСА_2 , був присутній наймач ОСОБА_3 , 1980 року народження, зареєстрований з 19.02.2002 року, також за даною адресою зареєстрований з 26.02.2008 року брат ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , 2000 року народження, крім того комісією зі слів сусідів встановлено, що ОСОБА_3 періодично з вересня 2018 року проживає за вказаною адресою, а ОСОБА_2 за даною адресою ніколи не проживав (а.с.94).

Із акту від 21.06.2019 року, затвердженого КП "УЖК №1" встановлено, що комісією проведено обстеження технічного стану квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у присутності зареєстрованого ОСОБА_3 та виявлено, що прибудинкова територія прибрана, у квартирі наявні особисті речі, зокрема одяг та взуття ОСОБА_3 . Крім того, зі слів сусідів комісією встановлено, що гр. ОСОБА_3 самостійно здійснює у квартирі ремонтні роботи, облагороджує територію будинку, періодично проживає у даній квартирі з вересня 2018 року (а.с.95).

Отже, судом на підставі належних письмових доказів та пояснень свідків встановлено, що відповідач ОСОБА_3 періодично з вересня 2018 року проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Сторонами не заперечується, що іншого житла у власності відповідача ОСОБА_3 немає.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Аналіз статті 71ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин для такого непроживання.

У вказаній категорії справ на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності особа зберігає намір ставитися до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на житло, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року в справі № 490/12384/16-ц (провадження № 61-37646св18).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не проживав в цьому жилому приміщенні з поважних причин, оскільки незадовільний стан житла (поганий стан вікон та відсутність опалення), позбавляло його можливості проживати у спірному житлі разом із сім"єю.

Таким чином, суд, врахувавши, що обставини, на які посилається відповідач на спростування доводів позивача щодо тимчасового непроживання у спірній квартирі, є обґрунтованими та поважними, дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 71 ЖК УРСР.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з додержанням вимог статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

З огляду на вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, є законними та обґрунтованими.

На підставі вищенаведеного судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367-369, 371, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 08 грудня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді