Справа № 263/240/21
Провадження № 2/263/1019/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Соловйова О.Л.,

за участю секретаря Кирилюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 11 січня 2021 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , в якій, позивач просить суд визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-проваджу від 22 січня 2000 року. У вказаній квартирі зареєстровані його діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . В березня 2015 року у зв`язку з проведенням на території м. Маріуполя антитерористичної операції позивач разом з дружиною та дітьми виїхали до Російської Федерації, де і проживає по теперішній час та отримали громадянство Російської Федерації. Також зазначив, що з дружиною придбали в м. Єкатеринбурзі трикімнатну квартиру, в якій проживають разом з дітьми. У зв`язку із тим, що порушуються його права, як власника майна, просив суд визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 20 січня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження із повідомлення (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право подати відзив на позов, а позивачу відповідь на відзив.

Представники позивача та позивач надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю, просили позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надіслали на електронну адресу суду підписані цифровим підписом заяву, у якій позовні вимоги визнала у повному обсязі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Бартош Н.О. надала заяву про розгляд справи за її відсутності, з урахуванням прав та інтересів дітей.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження та спростування тих обставин, на які посилалася позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2000 року.

Відповідно до реєстраційного свідоцтва виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації вбачається, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2000 року.

У квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується інформацією від 16 січня 2021 року № 099-99.02-08880, виданою відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг.

З акту виданого ОСББ «Будівельників 138», вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , однак фактично у квартирі не проживають з 03 березня 2015 року.

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_1 виданого 19 липня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є громадянкою Російської Федерації та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва № НОМЕР_2 про реєстрацію за місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно копії паспорта серії НОМЕР_3 виданого 10 березня 2018 року, вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є громадянкою Російської Федерації та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до договору №067-993011 від 28 листопада 2018 року про участь у дольовому будівництві та актом прийому передачі квартири АДРЕСА_4 Російської Федерації від 20 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками вищевказаної квартири.

05 березня 2021 року № 01.1-01-23-56 Виконавчим комітетом Маріупольської міської ради складений висновок щодо доцільності визнання неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що витратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , тому з метою соціального захисту дитини вважати неможливим визнання останніх, такими, що втратили право користування квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи, що квартира є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.

Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207, передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Тобто питання щодо зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, вирішується за згодою батьків такої.

Вирішуючи питання щодо прийняття до уваги висновку органу опіки та піклування під час вирішення указаного спору, суд враховує наступне.

Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення ЄСПЛм у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).

У зв`язку з викладеними обставинами, суд приймає визнання позову ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки неповнолітні наразі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідними про реєстрацію за місцем прибуття, та таке визнання позову не порушує права, свободи чи інтереси неповнолітніх.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачу належить на праві власності квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , знайшли підтвердження обставини відсутності відповідачів без поважних причин понад один рік у вказаній квартирі, судом не встановлено домовленості між власником та відповідачем, які б вказували на поважність такої відсутності останніх, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР, ст. ст. 16, 385, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 5. 12, 13, 206, 263-265, 280 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Л.Соловйов