Справа № 183/4020/19
№ 2/183/322/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Шевченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрій Григорович про:

-визнання недійсним договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростиславом Олександровичем, зареєстрованого в реєстрі за № 2241;

-визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світланою Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1101;

-визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.02.2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1-305;

-визнання недійсним та скасування реєстраційного запису договору купівлі-продажу на бланку НАС № 867852 серія 2241, від 18.12.2015 року, квартири АДРЕСА_1 , між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , вчиненого приватним нотаріусом Бондаренко Ростиславом Олександровичем;

-визнання недійсним та скасування реєстраційного запису договору купівлі-продажу, серія 1101 від 06.07.2017 року, квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вчиненого приватним нотаріусом Гугель Світланою Юріївною;

-визнання недійсним та скасування реєстраційного запису договору купівлі продажу серія 1-305 від 23.02.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , квартири АДРЕСА_1 , вчиненого державним нотаріусом Носенко Андрієм Григоровичем, Новомосковський нотаріальний округ;

-витребування та повернення із незаконного володіння частки майна, яке належить ОСОБА_1 за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року, а саме на Ѕ квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 ;

-вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 ;

-зобов`язання ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 всі засоби та ключі щодо можливості володіння квартирою та не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні Ѕ квартири АДРЕСА_1 , -

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_6 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 ,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , визначивши третіми особами - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислава Олександровича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлану Юріївну, державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрія Григоровича, в якому проси:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.12.2015 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06.07.2017 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ;

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.02.2019 року квартири АДРЕСА_1 , що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

-визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі-продажу від 18.12.2015 року;

-визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі-продажу, серія 1101 від 06.07.2017 року;

-визнати недійсним та скасувати реєстраційний запис договору купівлі продажу серія 1-305 від 23.02.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

-витребувати та поверти йому із незаконного володіння ОСОБА_2 Ѕ квартири АДРЕСА_1 , що належить позивачеві за рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року;

-вселити його у квартиру АДРЕСА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_2 передати позивачеві всі засоби та ключі щодо можливості володіння квартирою та не чинити перешкод у користуванні Ѕ квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначає, що на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року, за ним визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 . Цим же рішенням ОСОБА_5 зобов`язано не чинити перешкод у користуванні квартирою.

09 листопада 2010 року позивач отримав виконавчий лист, а 09.12.2010 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, яким зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні означеною квартирою. Акт про вчинення виконавчих дій був складений 18.02.2011 року, державним виконавцем 04.03.2011 року прийняте рішення про закінчення виконавчого провадження.

Між тим, позивач не зміг користуватися своєю власністю, внаслідок чого ОСОБА_8 неодноразово звертався до правоохоронних органів та прокуратури, де фіксував факти перешкоджання та невиконання рішення суду за допомогою свідків та складання відповідних актів.

В ході розгляду справи, що перебувала в провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, за результатами розгляду якої апеляційною інстанцією за позивачем визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , було вжито заходи забезпечення позову, накладено арешти на квартири, які перебували у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

З метою здійснення державної реєстрації набутого права власності на нерухоме майно, позивач 08.02.2018 року звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову, що були вжиті ухвалою цього ж суду від 22.07.2009 року, однак йому повідомили, що заходи забезпечення позову вже скасовані ще 15 жовтня 2015 року за зверненням ОСОБА_5

12.03.2018 року, маючи на руках технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , який мав двох власників, позивач звернувся до Новомосковського ЦНАП, однак 16.03.2018 року отримав повідомлення про неможливість здійснення державної реєстрації права власності на Ѕ частини зазначеної квартири, оскільки квартира вже була декілька разів перепродана.

Позивач наполягає, що майно вибуло з його володіння поза його волею, оскільки ОСОБА_5 одноосібно, без його згоди уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_4 , здійснивши відчуження цілої квартири на підставі договору дарування від 22.11.1996 року, який Апеляційним судом Дніпропетровської області відповідним рішенням від 09.11.2010 року, - визнаний недійсним.

Договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 посвідчував приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович ще 18.12.2015 року.

В подальшому, а саме 06.07.2017 року ОСОБА_4 , яка являється свахою ОСОБА_5 продала спірну квартиру племіннику ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , а останній 23.02.2019 року продав квартиру відповідачці по справі - ОСОБА_2 . Цей договір купівлі-продажу квартири посвідчував державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г.

Зі сторони ОСОБА_2 позивачеві чиняться перешкоди у користуванні його власністю.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 321,328, 392, 387, 388 ЦК України, позивач наполягає на віндикаційному позові та витребуванні із незаконного володіння добросовісного набувача - ОСОБА_2 , Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , однак всі перелічені вище договори купівлі-продажу просить визнати недійсними, оскільки вони укладені з порушенням його права власності.

У відзиві на позов ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, та зазначає, що вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 лютого 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 23.02.2019 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Носенко А.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-305. За придбання спірної квартири ОСОБА_2 сплатила продавцеві 298768,00 грн., про що зазначено у пункті 4 договору купівлі-продажу від 23.02.2019 року. Право власності ОСОБА_2 було зареєстровано державним реєстратором Носенко А.Г. 23.02.2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Укладаючи договір купівлі-продажу, нотаріус Носенко А.Г. під час вчинення нотаріальних дій, відповідно до вимог ст. 461 Закону України «Про нотаріат», відповідно до п/п 2.1. п. 2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, використав відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та при посвідченні правочину перевірив відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При посвідченні договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2019 року державний нотаріус, на підставі поданих продавцем документів та отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей пересвідчився, що спірна квартира належить продавцю ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 06.07.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гугель Світланою Юріївною, зареєстрованого в реєстрі за № 1101, квартира не перебувала під арештом, забороною відчуження, у податковій заставі тощо.

Всі документи, які були подані нотаріусу при вчиненні останнього договору купівлі-продажу квартири, були справжніми та до цього часу ніким не оспорювалися, як ніким і не оскаржувалися правочини, укладені між попередніми власниками.

Посилаючись на п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ОСОБА_2 вважає себе добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки вона придбала спірну квартиру за відплатним договором, не знала и не могла знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, договір купівлі-продажу від 23.02.2019 року, за яким була придбана спірна квартира, відповідає усім ознакам дійсності правочину.

Крім того, відповідач у відзиві звертає увагу на наступне.

Як на підставу свого позову, позивач посилається на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року у справі № 22ц-9759 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про визнання договорів дарування удаваними, визнання договорів дарування договорами купівлі-продажу, визнання договору дарування недійсним, визнання права власності на 1/2 частину квартир, вселення в квартиру, покладання обов`язку не чинити перешкоди у користуванні квартирою.

Між тим, статтею 182 ЦК України (у редакції, яка діяла з 16.03.2010 р., та була чинною на момент ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 09.11.2010 р.) встановлювався обов`язок державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Таким Законом є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яким визначено порядок офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Однак сам позивач не спростовує того факту, що після ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 09.11.2010 року, він не здійснив державну реєстрацію права власності на Ѕ частину спірної квартири, яка була обов`язковою, відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ст. 182 ЦК України. На думку, відповідача саме бездіяльність позивача щодо непроведення державної реєстрації права власності майже протягом 8 років призвела до негативних наслідків для нього.

Право ОСОБА_1 на Ѕ частину спірної квартири було встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року, однак воно не було зареєстрованим, відповідно до законодавства, що діяло на той час, а тому не може бути визнано дійсним з огляду на норми ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, відповідач зауважує, що через відсутність державної реєстрації права ОСОБА_1 на Ѕ частину спірної квартири у нього не виникло право власності на це майно, а тому він не може порушувати питання про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки таке право на підставі ст. 387 ЦК України, має лише власник майна.

Також у відзиві відповідач наголошує на своєму праві на мирне володіння придбаним у власність майном та зауважує, що Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Перший протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, який визначає поняття мирного володіння майном, вона, як добросовісний набувач не може відповідати за бездіяльність відповідних осіб в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, однак може бути підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Таким чином, відповідач при винесенні рішення просить врахувати:

- бездіяльність самого позивача, який усвідомлював можливість протиправної поведінки колишньої дружини ОСОБА_5 , але при цьому майже 8 років не вчиняв дії щодо державної реєстрації свого права власності на Ѕ частку в спірній квартирі. Ніщо не заважало Позивачу своєчасно звернути до виконання рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 р. у порядку, передбаченому ст.ст. 368, 369 ЦПК України, або самостійно звернутись з зазначеним рішенням суду до органу, відповідального за державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно;

- бездіяльність Національної поліції України - центрального органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, завданням якого є, у тому числі, протидія злочинності та охорона прав і свобод людини.

Крім того, пред`явивши віндикаційний позов, позивач просить витребувати від відповідача ОСОБА_2 1/2 (одну другу) спірної квартири, однак його частка не виділена в натурі, що унеможливлює витребування з чужого незаконного володіння речі, яка не є індивідуально визначеною, внаслідок чого не можуть бути задоволені вимоги позивача про його вселення до спірної квартири, передачі ключів від квартири, зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, оскільки мають похідний характер від вимоги про витребування із незаконного володіння 1/2 спірної квартири від ОСОБА_2 .

Відповідач наголошує на тому, що позивач обрав не належний спосіб захисту свого порушеного права та не звернув увагу на вимоги постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», яким роз`яснено, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів, внаслідок чого вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 18.12.2015 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , від 06.07.2017 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , від 23.02.2019 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо відчуження спірної квартири не можуть бути задоволені (а.с. т.1, 94-109).

У відповіді на відзив позивач наполягає на задоволенні його позову у повному обсязі (т.1 а.с. 115-119).

В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, надав пояснення по суті обставин, викладених у позові, наполягав на тому, що діючим законодавством не визначено строків для здійснення реєстрації права власності, набутого на підставі рішення суду. При цьому позивач пояснив, що після винесення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення, він залишався проживати у квартирі АДРЕСА_2 , однак його колишня дружина відчужила Ѕ частину стороннім особам, внаслідок чого під тиском він був змушений продати цим особам і свою Ѕ частину означеної квартири. При цьому позивач пояснив, що не проживав у квартирі АДРЕСА_1 , не ніс ніяких витрат на її утримання тощо. Між тим, його колишня дружина, скориставшись можливістю скасувати заходи забезпечення позову, подала таку заяву в рамках цивільної справи, по якій він набув право власності на Ѕ частину майна подружжя, суд при скасуванні заходів забезпечення позову його не викликав, що в подальшому потягло за собою ряд неправомірних дій зі сторони різних осіб. Так, на думку позивача, ОСОБА_5 шахрайським шляхом заволоділа його Ѕ частиною квартири, знаючи, що не має право власності на всю квартиру, на підставі договору дарування, який визнаний удаваним правочином, відчужила квартиру своїй свасі - ОСОБА_4 , а та в свою чергу, - племіннику ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , а вже потім квартира була продана ОСОБА_2 за ціною, яка не відповідає ринковій вартості. Якби нотаріус Бондаренко Р.О. , який здійснював перший правочин щодо відчуження цілої квартири ОСОБА_4 звернув увагу, чому на неї був накладений арешт та зайшов до Єдиного державного реєстру судових рішень, він би пересвідчився у обсязі прав ОСОБА_5 на цілу квартиру, однак такі дії ним не були вчинені, тому цей договір, на думку позивача є недійсним, оскільки вчинено особою, яка не мала повного обсягу цивільних прав на відчуження всієї квартири. Всі інші правочини позивач вважає також недійсними, оскільки ОСОБА_5 не мала прав відчужувати всю квартиру, в тому числі за ціню, яка не є ринковою. ОСОБА_1 погоджується, що Ѕ частина квартири за АДРЕСА_1 не може бути виділена в натурі, однак вважає, що з відповідачем ОСОБА_2 вони зможуть встановити порядок користування нею, остання не має права чинити йому перешкоди у користуванні його власністю. Крім того, позивач наполягав на тому, що ОСОБА_2 була обізнана про те, що ціла квартира не належала першому власникові ОСОБА_5 , тому і погодилася її придбати за заниженою ціною.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в судовому засіданні позов не визнала, з підстав, визначених у відзиві на позов.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином шляхом направлення судових викликів за зареєстрованим місцем проживання кожного (т.1 а.с. 53), причина неявки суду не відома.

Треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, державний нотаріус Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко Андрій Григорович в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином про розгляд справи (т.1 а.с. 49, 50, 51, 52

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.06.2019 року головуючою суддею визначено Сороку О.В. (т.1, а.с. 25).

Ухвалою суду від 01 липня 2019 року позовні заяву залишено без руху (т.1, а.с. 26-27).

Ухвалою суду від 01 липня 2019 року позивачеві відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (т.1, а.с. 33-34).

Ухвалою суду від 11 липня 2019 року відкрите провадження по справі, розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с. 39-40).

Ухвалою суду від 09 грудня 2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Гугель С.Ю. копію договору купівлі-продажу від 06 липня 2017 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 1101, а також витребувано у державного нотаріуса Новомосковської державної нотаріальної контори копію договору купівлі-продажу квартири, укладеного 23 лютого 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-305 (т.1, а.с.65-66).

Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року відмовлено позивачеві ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про витребування з державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області належним чином завіреної копії договору купівлі-продажу на бланку НАС № 867852, серія 2241, від 18.12.2015 року, індексний номер 268879849, між ОСОБА_5 , яка діяла на підставі договору дарування № 4690, виданого 22.11.1996 року, державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю., на бланку ААВ № 319061 (т.1, а.с.159-162).

Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року закінчено підготовче провадження, призначено судовий розгляд справи по суті (т.1, а.с.163-166).

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2010 року визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 листопада 1996 між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , та визнано його договором купівлі-продажу, за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину зазначеної квартири (т.1 а.с. 6,7).

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року у справі № 2-107/10 скасовано заходи забезпечення позову та знято арешт з нерухомого майна, що було предметом розгляду справи (т.1, а.с. 11).

08 грудня 2015 року ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 08 грудня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Р.О., зареєстрований в реєстрі за № 2240. Вказана квартира належить продавцю на підставі Договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Маймор С.Ю. від 22.11.1996 року за реєстровим номером 4690 (т.1 а.с. 193, 194), який, як зазначив суд вище, визнаний судом удаваним правочином.

Договір купівлі-продажу від 08 грудня 2015 року містить посилання на те, що згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно відчужувана квартира під забороною не перебуває, інформація про обтяження стосовно продавця та обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою, - відсутні. Рішення про державну реєстрацію договору дарування від 22.11.1996 року № 4690 здійснювалося приватним нотаріусом Бондаренко Р.О. (т.1 а.с. 195).

Правовідносини щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно станом на момент винесення рішення Апеляційним судом Дніпропетровської області регулювалося наступними нормами закону.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Нормами ст. 182 ЦК України (в редакції на момент ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 09.11.2010 р.) встановлено, що:

- право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації;

- державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом;

- відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду;

- порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Таким Законом, що регулював відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004 р., який набрав чинності 03.08.2004 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 09.11.2010 р.) термін «державна реєстрація речових прав на нерухоме майно» означає офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 (ч.ч. 1, 3) Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 09.11.2010 р.) було встановлено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції станом на 09.11.2010 р.) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, у тому числі, право власності на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності проводилась, у тому числі, на підставі рішень судів, що набрали законної сили, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Не дивлячись на те, що жоден нормативний акт дійсно не встановлював для особи, яка набула право власності на підставі рішення суду, строку для проведення державної реєстрації, судом встановлено, не спростовано позивачем, що після ухвалення Апеляційним судом Дніпропетровської області рішення від 09.11.2010 року, він не здійснив державну реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , хоча був обізнаний про порядок державної реєстрації права власності, з огляду на те, що інший об`єкт нерухомого майна, який теж перейшов у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 на підставі рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.11.2010 року, реєструвався ними з дотриманням порядку, встановленого Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (т.1 а.с. 124).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18) викладені наступні висновки про правильне застосування норм права:

«88. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

89. Особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння)».

Отже, для цілей визначення наявності в особи права власності на нерухоме майно має застосовуватись принцип реєстраційного підтвердження власності, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині першій статті 317 ЦК України.

В свою чергу, приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Бондаренко Р.О., при посвідченні договору купівлі-продажу квартири 08 грудня 2015 року , зобов`язаний був здійснити державну реєстрацію права власності відчужувача, який набув таке право до 01 січня 2013 року, у відповідності до вимог частин 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону України № 834-VIII від 26.11.2015 р.) , якими встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Суду надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо квартири за АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 14-15).

Зазначений реєстр містить інформацію про те, що 06.07.2017 року ОСОБА_3 набув право власності на означену квартиру, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гугель С.Ю.

На виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Гугель С.Ю. надано належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (т.1 а.с. 246).

У березні 2018 року державний реєстратор прав на нерухоме майно виконавчого комітету Новомосковської міської ради Васильєва Д.Д. прийняла рішення, яким відмовила ОСОБА_1 у державній реєстрації прав та їх обтяжень на Ѕ частину квартири за АДРЕСА_1 , оскільки ціла частка квартири зареєстрована за іншим суб`єктом (т.1 а.с. 225).

29.03.2018 року Шевченківським ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області до ЄРДР за № 0000608 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190, с.1 ст. 382 КК України, в рамках якого слідчому надано доступ до речей та документів, а саме матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (т.1 а.с. 192).

23 лютого 2019 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру за АДРЕСА_1 , про що свідчить відповідний договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Носенко А.Г., зареєстрований в реєстрі за № 1-305 (т.1, а.с. 103-104).

Правовідносини щодо визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння врегульовані наступними нормами закону.

Як на підставу свого позову щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 позивач посилається на загальні вимоги діючого цивільного законодавства щодо захисту права власності, визначеного у ст.ст. 321, 328, 392 ЦК України.

Між тим, відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Як зазначав суд вище, договір дарування квартири, що був укладений 22 листопада 1996 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 був визнаний удаваним правочином (т.1 а.с. 6-7), тому позовні вимоги про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на наявність порушеного кримінального провадження за фактом вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст. 19, ч.2 ст. 382 КК України, не може бути підставою для задоволення позову про визнання наступних правочинів недійсними.

Крім того, суд вважає, що відсутні підстави і для витребування Ѕ частини майна із власності відповідача ОСОБА_2 на підставі ст. 388 ЦК України, а тому вимоги в цій частині є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст. 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року по справі № 755/20923/14-ц.

Таким чином, якщо б спірне майно було відчужене без згоди позивача, то той із подружжя, чиї права порушенні таким відчуженням майна, має право витребувати у другого подружжя компенсацію вартості своєї частки в спільній сумісній власності, тобто, позивач має право пред`явити позов до ОСОБА_5 про компенсацію 50 % вартості відчуженого майна, а не витребовувати таке майно від добросовісного набувача в порядку ст. 388 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог і в цій частині.

Окремо заслуговують на увагу заперечення відповідача щодо неможливості витребування Ѕ частини квартири, яка не виділена в натурі, та, як наслідок задоволення цих вимог, виходячи з наступного.

Зміст права власності, яке полягає в праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК.

Стаття 321 ЦК закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи в дробному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 367 ЦК, як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК умова не є обов`язковою.

Так, відповідно до ч.1 ст.364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є в спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц (провадження № 61-22051св18) вказано, що «індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору».

Таким чином, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, або майно яке виділено в натурі.

Аналогічного висновку щодо неможливості витребування не виділеної частки майна в натурі та можливості витребування лише індивідуально визначеного майна, яке виділено в натурі дійшов Верховний Суд по справі № 472/34/15-ц (провадження № 61-28409св18) в постанові від 28 лютого 2019 року, по справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) в постанові від 05 вересня 2018 року, по справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18) в постанові від 21 серпня 2018 року, по справі № 522/12782/15-ц (провадження № 61-2963св18) в постанові від 02 квітня 2018 року, по справі № 520/9193/15-ц (провадження № 61-1466св18) в постанові від 25 січня 2018 року, по справі № 2/4440/11 (провадження № 61-5464св20) в постанові від 20.01.2021 р.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пред`явлення позову про витребування із володіння у добросовісного набувача ОСОБА_2 Ѕ частки квартири за АДРЕСА_1 , дійсно може призвести до порушення прав відповідача ОСОБА_2 на мирне володіння її майном.

Рішенням Європейського Суду з прав людини від 26.03.2013 у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд зауважив, що потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), заява №36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Отож, державні органи, які не впроваджують або недотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (ToscutaandOthers v. Romania), п.38).

Стосовно розглядуваних правовідносин позиція Європейського Суду з прав людини є однозначною. Так, у численних рішеннях, зокрема, рішенні від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Об`єднаного Королівства» (Stretch v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини зазначив, що наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що позбавлення права на майно громадянина лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, є непропорційним втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Позовні вимоги в частині пред`явлених вимог про визнання недійсними та скасування реєстраційних записів оспорюваних договорів купівлі-продажу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем обрано не належний спосіб захисту, виходячи з наступного.

За правилами ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Разом з тим, відповідно до пункту 1частини 1 статті 2 Закону України від 1 липня 2004року №1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на не рухоме майно.

Право або інтерес позивача, який вважає себе власником спірного нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не визнання недійсним рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин та на час звернення до суду з даним позовом).

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04вересня 2018року у справі №915/127/18(провадження№12-184гс18).

Позовні вимоги ОСОБА_1 про його вселення у квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язання відповідача ОСОБА_2 передати позивачеві всі засоби та ключі щодо можливості володіння квартирою та не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні Ѕ квартири АДРЕСА_1 задоволення не підлягають, оскільки являються похідними.

Оскільки судом не задоволено основні вимоги позивача про витребування майна з чужого незаконного володіння, похідні позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, державний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округ Носенко Андрій Григорович про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, скасування реєстраційних записів, витребування майна з чужого незаконного володіння, вселення, зобов`язання не чинити перешкод.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_5

Відповідач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондаренко Ростислав Олександрович, 49000 м.Дніпро, вул.Старокозацька, 30

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Гугель Світлана Юріївна, 49000, м.Дніпро, вул.Старокозацька, 30

Третя особа - державний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округ Носенко Андрій Григорович, 51200Дніпропетровська область, м.Новомосковськ, вул.Паланочна, 5.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.