Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.07.2021 Справа №607/14893/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

у складі головуючого судді Грицай К.М.,

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

представника позивача Лучко Р.М. ,

представника відповідача Бітюкової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі -АТ «ДПЗКУ») звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 99724,54 грн.

В обґрунтування своїх вимог вказує на наступні обставини. В.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 прийнято Наказ №56-к від 22.01.2020 про прийняття ОСОБА_2 на роботу на посаду заступника директора департаменту безпеки з 23.01.2020 з посадовим окладом у розмірі 112500,00 грн. на місяць. Також 22.01.2020 в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 прийнято Наказ №61-к «Про внесення змін до штатного розпису» та згідно додатку до якого, введено 2 штатні одиниці - заступника директора департаменту безпеки з посадовим окладом 112500,00 грн. ОСОБА_3 одноосібно визначив штатний розпис, всупереч положень Статуту Позивача, при цьому Правлінням не було схвалено внесення таких змін до штатного розпису. Вказує, що внесення змін до штатного розпису, а зокрема прийняття Наказу № 61-к не створює жодних обов`язків для АТ «ДПЗКУ» та свідчить про недобросовісність працівника ОСОБА_2 . Правлінням Позивача прийнято рішення від 16.04.2020 про відміну рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», оформлених наказами в період з 01.01.2020 по 07.04.2020. Таким чином, внаслідок неправомірного внесення додаткових посад до штатного розпису згідно оспорюваного наказу та незаконного встановлення ОСОБА_2 посадового окладу у розмірі 112000 грн. і неправомірного отримання відповідачем коштів в розмірі 99724,54 грн. було завдано шкоду АТ «ДПЗКУ», яке є суб`єктом державного сектору економіки і 100% акцій якого належать державі. Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Також, вказує, що ОСОБА_2 був обізнаний із статутом АТ «ДПЗКУ» та усвідомлював відсутність у в.о. голови Правління ОСОБА_3 повноважень одноосібно (без згоди Правління) приймати рішення про внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» та не заперечував щодо отримання таких незаконних виплат. Факт ознайомлення Відповідача з Статутом АТ «ДПЗКУ», де встановлено порядок визначення штатного розпису підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 у Журналі з ознайомлення працівників з регламентуючими документами АТ «ДПЗКУ». ОСОБА_2 як набувач грошових коштів без належних підстав, усвідомлював протиправність одноосібного прийняття ОСОБА_3 наказу від 22.01.2020 № 61-К про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ». Зазначає, що з січня 2020 року 3 особи працювали на посадах «Заступник директора департаменту з безпеки» в АТ «ДПЗКУ». При цьому, в працівника, який працював на посаді в заступника директора департаменту безпеки (згідно штатного розпису від 23.10.2019, який було визначено та затверджено уповноваженою особою із дотриманням процедури) посадовий оклад становив 69000,00 грн., в той же час посадовий оклад заступника директора департаменту з безпеки ОСОБА_2 (на аналогічній посаді) в той же період становив 112000,00 грн. Вказане вище підтверджує недобросовісність з боку ОСОБА_2 як набувача грошових коштів, оскільки йому було достовірно відомо, що АТ «ДПЗКУ» є збитковим Товариством та винагорода за виконану ним роботу не може становити 112000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати складає 4723 гривні. Враховуючи вищезазначене, посадовий оклад ОСОБА_2 як Заступника директора департаменту безпеки, у більш як 24 рази більший за мінімальну заробітну плату та на 43000,00 грн. більший, ніж посадовий оклад працівника Товариства на аналогічній посаді, що був затверджений згідно з штатного розпису Товариства від 23.10.2019. Враховуючи вищевказане, оскільки рішення в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», в тому числі оформленого наказом № 61 від 22.01.2020 скасовано як такі, що прийняті з перевищенням повноважень, отже, відпали підстави для виплати заробітної плати ОСОБА_2 у розмірі посадового окладу 112500,00 грн., тому відповідно до статті 1212 ЦК України недобросовісно набуті ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 99724,54 грн. (з урахуванням податків та зборів) підлягають стягненню. За наведених обставин просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено до судового розгляду на 09 листопада 2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 17.11.2020, у строк, передбачений для подання відзиву звернувся в суд із зустрічним позовом до первісного позивача Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», в якому просить суд скасувати п. 2 наказу Заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за №244-К від 16.04.2019 «Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису»; зобов`язати Акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» нарахувати та виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за період з 01.04.2020 року по 18.05.2020 року в сумі 68758,06 грн. з утриманням усіх податків, зборів та платежів. Обґрунтовуючи вимоги, вказує, що наказом №244-К від 16.04.2020 заробітну плату позивача за зустрічним позовом було безпідставно зменшено, починаючи з 01.04.2020, відповідно до якого постановлено здійснити нарахування заробітної плати працівникам, яких стосується відміна наказів, зазначених в п. 1 наказу (в тому числі й наказу №61-К від 22.01.2020 року), керуючись розміром посадових окладів, які діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» у період до 03.01.2020 року. У зв`язку з наведеним з 01 квітня 2020 року та до моменту звільнення (18.05.2020р.), ОСОБА_2 здійснювалась виплата заробітної плати у зменшеному розмірі, тобто з порушенням вимог ч. 3 ст. 32, ст. 103 Кодексу законів про працю України, ст. 29 Закону України «Про оплату праці», що спричинило шкоду правам та охоронюваним законом інтересам позивача за зустрічним позовом. Оскільки права на працю ОСОБА_2 було порушено відповідачем за зустрічним позовом, позивачем до відділу кадрів подано заяву про звільнення з 18.05.2020 року із займаної посади за угодою сторін, яка 04.05.2020 року була задоволена керівництвом АТ «ДПЗКУ» та винесений наказ № 269-К від 04.05.2020 року. Станом на день працевлаштування ОСОБА_2 на підприємстві відповідача за зустрічним позовом відповідно до Колективного договору АТ «ДПЗКУ» (Додаток №4 до Колективного договору) розмір посадового окладу для заступників директорів департаменту встановлено в розмірі від 40000,00 грн. до 112500,00 грн. на місяць, що в повній мірі відповідає встановленому ОСОБА_2 посадовому окладу згідно з наказом №61-К від 22.01.2020 року. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. При цьому наказ №56-К, яким ОСОБА_2 прийнято на роботу з посадовим окладом в розмірі 112500,00 грн. на місяць ні відмінено, ані скасовано не було, в тому числі й щодо зазначення розміру посадового окладу саме 112500,00 грн. Незважаючи на наведене, починаючи з 01.04.2020 року ОСОБА_2 нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, виходячи з розміру посадового окладу 69000,00 грн. як зазначено в додатку до наказу №244-к від 16.04.2020 року. При цьому, з відповідним наказом №244-к від 16.04.2020 року ОСОБА_2 було ознайомлено 17.04.2020, а відтак, враховуючи імперативні норми ст. 29 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 32, 103 КзПП України зміна діючих умов оплати праці в бік погіршення для ОСОБА_2 могло мати місце не раніше 17.06.2020 року. Враховуючи відверту протиправність п. 2 спірного наказу №244-к від 16.04.2020 року та ту обставину, що внаслідок його прийняття, дій відповідача щодо нарахування та виплати меншого розміру заробітної плати, позивач за зустрічним позовом був протиправно позбавлений належного йому розміру заробітної плати відповідно до умов оплати праці, які мали місце на момент працевлаштування на підприємстві відповідача за зустрічним позовом, а саме: заробітна плата за квітень 2020 року - 43500,00 грн. (112500,00 грн. - 69000,00 грн.); заробітна плата за травень 2020 року (з 01.05.2020 року по 18.05.2020 року) - 25258,06 грн. ((112500,00 грн. / 31 день * 18 днів) - (69000,00 грн. / 31 день * 18 днів)). А всього - 68758,06 грн. (без врахування податків, зборів та інших відрахувань).

Щодо первісного позову, вказує, що в спірних правовідносинах дії голови правління AT «ДПЗКУ» вочевидь відповідають положенням Статуту товариства та матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності таких дій керівника виконавчого органу AT «ДПЗКУ» та/або недобросовісності ОСОБА_2 в цій частині. Зазначає, що введення штатної посади, яку займав Відповідач, в штатний розпис АТ «ДПЗКУ» здійснено абсолютно законно, оскільки в.о. Голови Правління АТ «ДПЗКУ» мав право на власний розсуд встановлювати розміри посадових окладів працівників з урахуванням умов, визначених законодавством та колективним договором, а затвердження чи внесення змін до штатного розпису не потребувало погодження правління АТ «ДПЗКУ». Також зазначає, що до повноважень відповідача не входило визначення розміру заробітної плати. Відповідач був прийнятий на посаду з посадовим окладом, що була законно введена в штатний розпис AT «ДПЗКУ». Таким чином, позивачем не доведено, в чому полягала недобросовісність відповідача під час отримання заробітної плати.

Первісні позовні вимоги вважає такими, що не ґрунтуються на законі, заявлені за відсутності фактів недобросовісності ОСОБА_2 та за недоведеністю обставин протиправності наказу №61-к від 22.01.2020, який в судовому порядку не оскаржувався, не був скасований, а подальша «відміна» зазначеного наказу не може свідчити про його первинну незаконність.

Позивач подав відзив на зустрічний позов, згідно яких АТ «ДПЗКУ» не погоджується з доводами ОСОБА_2 , вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що вимога про скасування п. 2 наказу АТ «ДПЗКУ» № 244-К від 16.04.2020 заявлена ОСОБА_2 з пропуском строку, передбаченого ст. 233 КЗПП України та без клопотання про поновлення строку, оскільки він дізнався про порушення свого права 17.04.2020.

Також, вказує, що Статут АТ «ДПЗКУ» чітко визначено компетенцію і повноваження Правління та голови Правління, а саме - Правління визначає штатний розпис АТ «ДПЗКУ», а голова Правління його затверджує. Наказ AT «ДПЗКУ» від 22.01.2020 № 61-К «Про внесення змін до штатного розпису» прийняті в.о. голови Правління Товариства ОСОБА_3 з перевищенням повноважень і з порушенням п.п. 12 п. 13.3 Статуту AT «ДПЗКУ» від 31.01.2020. Враховуючи вищевикладене, Правління AT «ДПЗКУ» не приймало рішення про внесення змін до штатного розпису та встановлення посадового окладу ОСОБА_2 та Правління AT «ДПЗКУ» не уповноважувало в.о. Голови Правління на вчинення вказаних вище дій. В свою чергу, штатний розклад AT «ДПЗКУ» буде легальним і матиме юридичну силу для обчислення заробітної плати Позивачу лише за умови прийняття Правлінням відповідного штатного розкладу з дотриманням вищезазначених вимог. Підпункт 16 п. 13.3 Статуту AT «ДПЗКУ» передбачає, що Правління мас повноваження щодо перегляду та відміни рішень голови Правління, прийнятих у межах його компетенції, визначеної законом та цим Статутом. Відповідачем за зустрічним позовом не було запроваджено нових істотних умов праці або зміну діючих, при встановленні ОСОБА_2 посадового окладу в розмірі 69 000 грн. Товариством не порушено норми законодавства щодо оплати праці. Змін в організації виробництва і праці та змін істотних умов праці у Відповідача не відбувалось, відбувалось виключно скасування протиправних наказів. Таким чином, підстави для нарахування та виплати ОСОБА_2 заробітної плати у розмірі 68758,06 грн. відсутні. АТ «ДПЗКУ» не погоджується з вимогами Позивача про стягнення з Товариства судових витрат, беручи до уваги те, що позовна заява ОСОБА_2 не потребувала значних затрат з часу, підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи з огляду на кількість долучених до позову матеріалів, тому стягнення з АТ «ДПЗКУ» судових витрат у розмірі 10840,80 грн. є несправедливим та необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 направив суду відповідь на відзив на зустрічний позов, у якому вказав, що аргументи позивача є необґрунтованими. Так, зазначає, що ним не пропущено строк для звернення до суду, оскільки відповідач звернувся з зустрічним позовом про стягнення заробітної плати у зв`язку з порушенням позивачем законодавства про оплату праці та має право звернутись із таким позовом без обмеження строку. Обставинами, на які зсилається позивач за зустрічним позовом, є неможливість погіршення умови оплати праці та зменшення розміру заробітної плати без дотримання двомісячного строку попереднього письмового повідомлення працівника про відповідне зменшення, а не компетенція виконавчих органів АТ «ДПЗКУ», розмір заробітної плати ОСОБА_2 відповідав Колективному договору, а наказ № 61-к від 22.01.2020 року та наказ №56-к від 22.01.2020 року не було визнано незаконним, не було скасовано у встановленому законом порядку. Висновок за результатами службового розслідування від 30.04.2020, акт інспекційного відвідування від 10.07.2020, звіти аудиторської служби не є належними та допустимими доказами. Просить суд задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо первісного позову, просить суд відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1.3 Статуту АТ «ДПЗКУ», затвердженого Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 24.12.2019 року №802, який набрав чинності з 03.01.2020 року, засновником Товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. До прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій, що належать державі у статутному капіталі Товариства, функції з управління корпоративними правами держави здійснює Кабінет Міністрів України через уповноважений ним орган Управління - Мінекономіки.

Відповідно до п.13.1 Статуту АТ «ДПЗКУ» від 24.12.2019 виконавчим органом Товариства, що здійснює управління його поточною діяльністю, є правління.

Згідно п.п. 12) п. 13.3 Статуту від 24.12.2019 визначення організаційної структури та штатного розпису АТ «ДПЗКУ» належить до компетенції Правління.

Підпункт 17) п. 13.3 Статуту AT «ДПЗКУ» передбачає, що Правління має повноваження щодо перегляду та відміни рішень голови Правління, прийнятих у межах його компетенції, визначеної законом та цим Статутом.

Відповідно до п.п. 7) п. 13.10 Статуту від 24.12.2019 голова Правління має право затверджувати організаційну структуру та штатний розпис Товариства (затверджувати організаційну структуру Товариства за погодженням з Уповноваженим органом управління).

Пунктом 13.10 Статуту визначено права голови правління. Так, голова правління має право: п.п. 4) у межах компетенції видавати накази та інші розпорядчі документи з питань діяльності та в інтересах Товариства; п. 9) призначати на посади та звільнити з посад працівників Товариства; п. 11) установлювати працівникам конкретні розміри посадових окладів на умовах, передбачених трудовим договором.

Отже, вищевказаними положеннями Статуту АТ «ДПЗКУ» чітко визначено компетенцію і повноваження Правління та голови Правління, а саме встановлено, що Правління визначає штатний розпис АТ «ДПЗКУ», голова Правління його затверджує.

Наказом №113 від 23.10.2019 голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» ОСОБА_5 затверджено і введено в дію штатний розпис працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» з 23 жовтня 2019 року, згідно з додатком, у якому зазначено посаду та структурний підрозділ, а саме: заступника директора департаменту безпеки та визначено посадовий оклад 69000,00 грн.

В.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 виданий Наказ №56-к від 22.01.2020 про прийняття ОСОБА_2 на роботу на посаду заступника директора департаменту безпеки з 23 січня 2020 року з посадовим окладом у розмірі 112500,00 грн. на місяць згідно поданої ОСОБА_2 заяви від 22.01.2020.

Також, 22.01.2020 в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 виданий Наказ №61-к про внесення змін до штатного розпису апарату управління Товариства з 22 січня 2020 року та затвердити їх згідно з додатком. Згідно додатку до наказу введено штатну одиницю, зокрема, заступника директора департаменту безпеки з посадовим окладом 112500,00 грн.

ОСОБА_2 ознайомлений із Статутом АТ «ДПЗКУ», посадовою інструкцією, колективним договором, про що свідчить його особистий підпис у відповідному Журналі.

Наказом №269-к від 04.05.2020 в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_8 звільнено ОСОБА_2 , заступника директора департаменту безпеки, 18 травня 2020 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Згідно Протоколу № 36 засідання Правління акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 16.04.2020 Правлінням Товариства вирішено відмінити рішення в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління Товариства, оформлені наказами у період з 03.01.2020 р. по 07.04.2020 у зв`язку з недотриманням положень Статуту.

Заступником голови правління АТ «ДПЗКУ» винесено наказ від 16.04.2020, згідно Пункту 1 якого відмінено рішення в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3, оформлені наказами про внесення змін до штатного розпису за період з 03.01.2020 по 07.04.2020 включно, в тому числі наказ від 22.10.2020 №61-к. Пунктом 2 Наказу передбачено здійснити нарахування заробітної плати працівникам, яких стосується відміна наказів, зазначених у п. 1 цього наказу, керуючись розміром посадових окладів, які діяли для працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» у період з 03.01.2020 року, згідно Додатку до якого вказано оклад ОСОБА_2 - 69000,00 грн. У преамбулі Наказу АТ «ДПЗКУ» від 16.04.2020 № 244-К зазначено, що вказаний наказ прийнято на виконання Протоколу засідання Правління АТ «ДПЗКУ» № 36 від 16.04.2020.

Із даним наказом №244-к від 16.04.2020 року ОСОБА_2 було ознайомлено 17.04.2020, що вбачається із аркушу ознайомлення з наказом №244-К від 16.04.2020.

У Висновку за результатами службового розслідування від 30.04.2020 зазначено, що внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» в період з 03.01.2020 по 07.04.2020 згідно з наказами в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 суперечить вимогам Статуту. В.О. голови Правління ОСОБА_3 без згоди Правління АТ «ДПЗКУ» в період з 03.01.2020 по 07.04.2020 своїми наказами збільшив розміри посадових окладів окремим працівникам, а також, додатково ввів 18 штатних посад до штатного розпису, затвердженого наказом голови правління від 23.10.2019 №113. Внаслідок неправомірного введення додаткових посад до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» завдано шкоду в сумі 5901791,85 грн. Внаслідок неправомірного підвищення розміру посадових окладів окремим працівникам АТ «ДПЗКУ» завдано шкоду в сумі 4995940,70 грн.

Посадовою інструкцією заступника директора департаменту економічної безпеки АТ «ДПЗКУ», затвердженою 24.11.2017, визначено посадові обов`язки. Із змісту даної інструкції суд встановив, що серед цих обов`язків не вказано право на прийняття на роботу працівників та право визначати розмір окладів працівникам товариства, а також інші права та обов`язки, що стосуються контролю чи нагляду за діяльністю членів Правління Товариства.

Згідно розрахунково-платіжних відомостей за січень-березень 2020 року, ОСОБА_2 було нараховано та виплачено заробітну плату, виходячи із посадового окладу 112000 грн. в сумі 99724,54 грн.

Як вбачається із платіжної квитанції, ОСОБА_2 за травень 2020 року нараховано 70302,39 грн., утримано 42708,71 грн.

Актами інспекційного відвідування інспектором ГУ Держпраці у Київській області від 10.07.2020 № КВ 668/1322/АВ та від 14.08.2020 № КВ 831/1322/АВ порушень законодавства про працю в АТ «ДПЗКУ» не встановлено, вказано, що відсутність у Товаристві змін істотних умов праці виключає застосування норми ч.1 ст. 32 КЗпП України.

Згідно Аудиторського звіту від 31.07.2020 № 2501-3/10 Мінекономіки встановлено, що всі зміни, що внесені до штатного розпису відповідно до наказів в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 є такими, що не відповідають вимогам статутів від 24.12.2019 року.

Згідно заяви свідка ОСОБА_7 вказано, що в.о. голови правління ОСОБА_3 не мав повноважень укладати із ОСОБА_2 трудовий договір. ОСОБА_2 повинен був повернути безпідставно отримані кошти АТ «ДПЗКУ». Обставини одноосібного винесення колишнім в.о. голови правління ОСОБА_3 змін до штатного розпису встановлено органом досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Частина 1 статті 3 ЦПК України зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. До них належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України та ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 29 Закону України "Про оплату праці" визначено, що при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно ст. 103 КЗпП України, ч. 2 ст. 29 Закону України "Про оплату праці" про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

В силу ч. 1,2 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Так, позивач обгруновує заявлені позовні вимоги тими обставинами, що відповідач ОСОБА_2 недобросовісно без достатньої правової підстави набув грошові кошти у розмірі 99724,54 грн., які були йому виплачені позивачем в якості заробітної плати.

Суд встановив, що відповідачу ОСОБА_2 - заступнику директора департаменту безпеки АТ «ДПЗКУ» за період січень-березень позивач добровільно нарахував та виплатив заробітну плату, виходячи з окладу 112000 грн. та сторони не оспорювали даних обставин.

В матеріалах справи відсутні докази про наявність рахункової помилки з боку позивача та позивач свої позовні вимоги не обґрунтовував даними обставинами.

Щодо тверджень представника позивача про недобросовісність відповідача, суд виходить з наступного.

У Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №174/404/16-ц, суд зробив наступний висновок: « ...добросовісність є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншій особі, несумлінне ставлення до власних обов`язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету...».

Суд відкидає доводи позивача про безпідставність виплати позивачу заробітної плати ОСОБА_2 у розмірі посадового окладу 112500,00 грн та що підстава для такої виплати відпала згодом, з огляду на те, що наказ заступника голови Правління В.Коваленко про відміну наказу в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», в тому числі оформленого наказом № 61 від 22.01.2020, який був виданий 16.04.2020 року, проте у змісті наказу не вказано про відміну наказу № 61 від 22.01.2020 з моменту його видання, а позивачем не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тих обставин, що наказ скасований з моменту його прийняття у передбаченому законом порядку як такий, що прийнятий з перевищенням повноважень, зокрема, рішень судів, якими встановлено такі факти.

Поряд з цим, доводи та заперечення сторін щодо правомірності чи неправомірності вищезазначеного наказу в.о. голови Правління ОСОБА_3 № 61 від 22.01.2020 суд не бере до уваги, оскільки встановлення цих обставин не є предметом даного спору.

Також, суд відкидає доводи позивача щодо недобросовісності відповідача ОСОБА_2 що він усвідомлював відсутність у в.о. голови Правління ОСОБА_3 повноважень одноосібно (без згоди Правління) приймати рішення про внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» у зв`язку з його обізнаністю із статутом АТ «ДПЗКУ», оскільки такі доводи грунтуються лише на припущеннях, поряд з тим, суд встановив, що згідно Статуту АТ «ДПЗКУ» та посадової інструкції до посадових обов`язків ОСОБА_2 не належить прийняття чи затвердження штатного розпису та розміру посадових окладів та позивачем не доведено, що до посадових обов`язків відповідача належать будь-які інші інші права чи обов`язки, що стосуються нагляду чи контролю за виконанням повноважень в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» та не доведено неналежного чи несумлінного ставлення відповідача до своїх посадових обов`язків. Саме по собі ознайомлення із Статутом товариства не може свідчити про недобросовісність відповідача.

Крім того, доводи позивача, що відповідачу було достовірно відомо, що АТ «ДПЗКУ» є збитковим Товариством та винагорода за виконану ним роботу не може становити 112000,00 грн. та що посадовий оклад ОСОБА_2 як заступника директора департаменту безпеки, у більш як 24 рази більший за мінімальну заробітну плату та на 43000,00 грн. більший, ніж посадовий оклад працівника Товариства на аналогічній посаді, що був затверджений згідно з штатного розпису Товариства від 23.10.2019, суд вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, позивачем АТ «ДПЗКУ» не доведено факту безпідставного набуття відповідачем майна та недобросовісності з боку набувача.

Враховуючи те, що на підставі зібраних у справі доказів судом не встановлено факту недобросовісного набуття ОСОБА_2 коштів у розмірі 99724,54 грн., як і не встановлено наявності рахункової помилки, зазначена сума, яка є заробітною платою, поверненню позивачу не підлягає, тому суд вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом суд зазначає наступне.

Позивач, заявив вимоги про скасування п. 2 наказу Заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за №244-К від 16.04.2019 «Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису».

Суд встановив та сторони не заперечували, що відповідачу даний наказ доведений до відома 17.04.2020, що підтверджується особистим підписом ОСОБА_2 за первісним позовом на аркуші ознайомлення до вказаного наказу.

Таким чином, відповідач звернувся із зустрічним позовом 17.11.2020, тобто через сім місяців з дня ознайомлення зі змістом оспорюваного наказу.

Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення.

Оскільки перебіг строку, визначеного ст. 233 КЗпП України, на звернення до суду починається від дня виникнення права на позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, для вирішення питання про застосування строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно встановити початок його перебігу, яким законодавець визначив день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення.

Суд вважає, що в даному випадку відповідач ознайомився із наказом 17.04.2020, тобто 17.04.2020 він дізнався про порушення свого права, та з 18.04.2020 почався перебіг строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору з вимогою про скасування вказаного наказу, проте він звернувся з пропуском трьохмісячного строку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно правової позиції, висловленої у Постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 760/7793/16-ц вказано, що вирішуючи питання про поновлення строку, суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у § 35 рішення від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Проте, відповідач ОСОБА_2 не вказав жодних обставини, що позбавили його можливості подати заяву у визначений законом строк та не підтвердив існування таких обставин належними та допустимими доказами.

Тому, суд не вбачає підстав для поновлення відповідачу строку для звернення до суду із зазначеним позовом.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін під час розгляду даного спору про, поновлення строку звернення до суду без доведеності поважності причин пропуску такого строку не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Згідно роз`яснень, що містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування спірного наказу, оскільки позивачем ОСОБА_2 пропущені строки на оскарження спірного наказу, передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України.

Поряд з цим, суд зауважує, що відносно вимог позовної заяви про зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату, то позивач має право звернутися до суду з таким позовом без обмеження будь-яким строком.

Тому, суд відкидає доводи відповідача ОСОБА_2 , що він має право звернутися до суду з позовом про скасування спірного наказу без обмеження будь-яким строком як необгрунтовані, оскільки для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо скасування наказу встановлений тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про винесення оспорюваного наказу.

З огляду на наведене, суд не враховує доводи позивача про те, що позивачем за первісним позовом, що зміна діючих умов оплати праці в бік погіршення для ОСОБА_2 могло мати місце не раніше 17.06.2020 року та внаслідок прийняття оскаржуваного наказу та дій відповідача за зустрічним позовом щодо нарахування та виплати меншого розміру заробітної плати, позивач за зустрічним позовом був протиправно позбавлений належного йому розміру заробітної плати відповідно до умов оплати праці, які мали місце на момент працевлаштування на підприємстві відповідача за зустрічним позовом, а саме: заробітна плата за квітень 2020 року - 43500,00 грн. (112500,00 грн. - 69000,00 грн.); заробітна плата за травень 2020 року (з 01.05.2020 року по 18.05.2020 року) - 25258,06 грн. ((112500,00 грн. / 31 день * 18 днів) - (69000,00 грн. / 31 день * 18 днів)), а всього - 68758,06 грн. (без врахування податків, зборів та інших відрахувань).

Також, суд не бере до уваги доводи позивача за зустрічним позовом про те, що він звільнився з роботи у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю як такі, що спростовані дослідженими в судовому засіданні доказами, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто сторонами було погоджено усі умови щодо розірвання трудового договору.

Враховуючи, що нарахування заробітної плати відповідачу ОСОБА_2 здійснювалось на виконання наказу № 244-к від 16.04.2020, керуючись розміром посадового окладу в сумі 69000,00 грн., а оскільки пропущені строки на оскарження даного наказу, даний наказ на час подання позову був чинним, не скасований у встановленому законом порядку, тому суд приходить до переконання, що позивачем не було порушено норми трудового законодавства при нарахуванні та виплаті йому заробітної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, суд не вбачає законних підстав для скасування п.2 наказу Заступника голови правління Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за №244-К від 16.04.2019 «Про відміну рішень в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису» та нарахування та виплати позивачем відповідачу ОСОБА_2 заробітної плати за період з 01.04.2020 року по 18.05.2020 року в сумі 68758,06 грн. з утриманням усіх податків, зборів та платежів, у зв`язку з цим суд доходить висновку, у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.16, 1212, 1215 Цивільного кодексу України, ст. 94, 103, 233, 234 Кодексу законів про працю України, ст. 1, 29 Закону України "Про оплату праці" ст.ст. 2, 4,12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування наказу та зобов`язання винити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 1, .

Відповідач - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повне судове рішення складено 19 липня 2021 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай