РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2021 Провадження №2/425/204/21

Справа №425/401/21

Рубіжанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

за участі секретаря Гайворонської І.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рубіжне в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди (договору дарування) удаваною та визнання права спільної власності на житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Воронко В.В. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 15 серпня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоус З.В., удаваним; визнати зазначений будинок спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 27.12.2002 позивач перебувала з відповідачем у шлюбі, який було розірвано 06.02.2020. До офіційної реєстрації шлюбу позивач та відповідач фактично перебували у шлюбних відносинах, сумісно проживали і вели спільне господарство з серпня 2000 року. На той час вони працювали в м. Москва Російської Федерації. З серпня 2000 року у позивача та відповідача був спільний бюджет, вони разом планували спільні закупівлі та разом відкладали зароблені гроші, планували спільне майбутнє. В грудні 2000 року позивач та відповідач приїздили в м. Рубіжне, тоді у них виникла думка про купівлю будинку в м. Рубіжне. Вони підшукали собі будинок, який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки власниця даного будинку ОСОБА_5 проживала в іншому місті, з приводу купівлі будинку вони контактували з її сестрою ОСОБА_6 . Їй в якості завдатку сторони дали 500 доларів США за будинок. В серпні 2001 року позивач та відповідач знов приїхали до м. Рубіжне та доплатили за купівлю будинку ще 100 доларів США. Після цього звернулись до нотаріуса для переоформлення будинку. Враховуючи, що у сторін було обмаль грошей, нотаріус запропонувала їм оформити не договір купівлі - продажу, а договір дарування на одного з них, оскільки таким чином можна заощадити на оформленні документів. З метою економії вони погодились оформити договір дарування на ОСОБА_3 . До того ж нотаріус запропонувала, щоб пізніше ОСОБА_3 написав заповіт на ОСОБА_1 , щоб позивач не хвилювалась з приводу оформлення будинку на відповідача. 15.08.2001 приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу було складено та засвідчено договір дарування вищезазначеного житлового будинку. 11.07.2002 ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповідав усе своє майно після своєї смерті ОСОБА_1

19 лютого 2021 року позов залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

09 березня 2021 року судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

22 червня 2021 року представник відповідача ОСОБА_4 надала до канцелярії суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що відповідач заперечує, що вони з позивачем як до, так і на момент укладення оспорюваного договору спільно проживали і вели спільне господарство, що у них був спільний бюджет, та вони разом відкладали зароблені гроші. Зазначене позивачем не відповідає дійсності, оскільки позивач до 30.07.2001 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стосунки між сторонами виникли лише навесні 2002 року. До цього відповідач дійсно був знайомий із позивачем та працював у м.Москва. Укласти саме договір дарування будинку відповідачу запропонувала дарувальник ОСОБА_5 . Грошових коштів за будинок відповідач не сплачував. Твердження позивача про передачу завдатку та сплату коштів за будинок не відповідає дійсності. Позивачем не надано жодних доказів як сплати коштів за будинок, так і її участі у набутті майна, як і доказів удаваності договору дарування.

06 квітня 2021 року судом постановлено ухвалу, якою підготовче провадження у зазначеній цивільній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що дійсно до 30.07.2001 юридично перебувала у іншому шлюбі. Але познайомилась з відповідачем у липні 2000 року в м. Москва, де були на заробітках. Вони стали жити як чоловік та дружина, будували плани на майбутнє. Потім вирішили купити будинок у м. Рубіжне, стали збирати гроші. Знайшли будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У них було спільно зароблених 500 доларів США, які вона віддала в якості завдатку, більше грошей у них не було. Гроші вона віддавала ОСОБА_6 , яка була сестрою власниці будинку ОСОБА_5 , але розписка про передачу грошей не збереглась. Пізніше віддали за будинок ще 100 доларів США. З липня 2001 року по жовтень 2019 року вони проживали разом з відповідачем в цьому будинку. До укладення оспорюваного договору на ім`я відповідача вона запитала у нотаріуса як вона може себе «убезпечити», на що нотаріус запропонувала ОСОБА_3 скласти заповіт на її ім`я. Відповідач так і зробив, але пізніше у грудні 2002 році. Вона погодилась на укладення договору дарування на ім`я відповідача, бо не могла подумати, що він так з нею вчинить. Вона змушена звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки відповідач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати її такою, що втратила право користування будинком.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Воронко В.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві.

Відповідач у судовому засідання позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що знайомий з позивачем з серпня 2000 року, почали жити разом як чоловік та дружина з січня 2002 року. На зароблені в м.Москва гроші він хотів купити будинок у м. Рубіжне. Тому у 2001 році він разом з його тіткою ОСОБА_8 шукали будинок для купівлі. Їм показали будинок, який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 . Коли вони познайомились з власницею будинку ОСОБА_5 , яка на теперішній час вже померла, то з`ясувалось, що вони дальні родичі. ОСОБА_5 сказала, що розкрадуть будинок, бо не живе в ньому, тому вирішила подарувати йому житло. Він тільки сплатив витрати за оформлення документів, а гроші за будинок він не платив. Спільних грошей на момент укладання договору дарування у нього з позивачем не було, оскільки він не жив з нею на той час. У травні 2002 року він приїхав з м. Москва до м. Рубіжне. В червні 2002 року в м. Рубіжне приїхала позивач та сказала, якщо він хоче з нею одружитись, то повинен написати заповіт на її ім`я. Він так і зробив, бо це була така умова позивача. Заповіт, яким заповідав все своє майно позивачу, він скасував ще до розірвання шлюбу.

Представник відповідача адвокат Ткачук О.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пославшись на викладене у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_9 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вона знає з 2003 року. Познайомилась з позивачем, коли проходила повз будинок АДРЕСА_1 . Вона так зрозуміла, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 купили цей будинок, оскільки вони в ньому разом стали жити. ОСОБА_1 казала їй, що вони купили будинок, а з ким і за скільки не казала.

У судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_1 є її знайомою, а ОСОБА_3 - її кумом, з яким не підтримує ніяких відносин. З позивачем вона познайомилась у 2000 році у м. Москва, коли були на заробітках. У м. Москва в 2000 році вона теж зустріла відповідача, він казав, що зустрів жінку, з якою живе, це була ОСОБА_1 . На той час ОСОБА_1 офіційно була ще в іншому шлюбі, але жила вже з ОСОБА_3 . Позивач розповідала їй, що вони з ОСОБА_3 збираються у м. Рубіжне купити житло, тому відкладають долари. Обидва їй казали, що хочуть купити будинок десь за 500 доларів США. Коли сторони купили будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зробили ремонт, стали в ньому жити. Зі слів сторін їй відомо, що вони купували будинок за кошти, зароблені у м. Москва.

У судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_1 є його матір`ю. Відповідача він знає з 2000 року, він приїздив з мамою з м. Москва, був на той момент її співмешканцем. Його матір та ОСОБА_3 удвох працювали в м. Москва, проживали разом у кімнаті гуртожитку. З чоловіком, з яким мати перебувала у офіційному шлюбі, вона вже не жила. Після цього повернулись в м. Рубіжне та стали жити у будинку АДРЕСА_1 . Зазначений будинок у 2001 році його мати та ОСОБА_3 купили за 600 доларів США. Це були їх спільні кошти, зароблені в м. Москва. Він не був присутній у момент, коли передавались кошти за будинок. Зі слів сторін йому відомо про укладення договору дарування, хоча фактично його мати та ОСОБА_3 купили його за спільні кошти.

У судовому засіданні допитаний в якості свідка ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - його сусіди. Весною 2001 року відповідач проходив повз будинку АДРЕСА_1 , що знаходиться по-сусідству з його будинком. ОСОБА_3 сказав, що шукає будинок для купівлі. На це він повідомив ОСОБА_3 , що цей будинок продається. В той момент ОСОБА_1 з відповідачем не було. Потім йому стало відомо, що власниця будинку оформила договір дарування. Позивача він побачив влітку 2001 року, коли сторони робили ремонт у будинку. За які гроші купили будинок йому невідомо.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що за договором дарування від 15.08.2001 ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Рубіжанського міського нотаріального округу Луганської області Білоус З.В. та зареєстрований у Державному реєстрі правочинів.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2002, який було розірвано на підставі рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 06.02.2020. Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Оспорюваний договір дарування укладено 15.08.2001, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року). Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Згідно з частиною другою статті 58 ЦК Української РСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Відповідно до частини першої статті 243 ЦК Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Договір дарування укладається в формі, яка визначається загальними правилами цивільного законодавства про форму договорів (статті 43, 44, 46 ЦК Української РСР). В обґрунтування позовних вимог стороною позивача зазначено, що оспорюваний договір дарування було укладено під час проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_13 , а за придбання будинку були сплачені їхні спільно зароблені кошти. Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Оскільки правила статей 22, 28, 29 КпШС України не застосовуються до правовідносин, що склалися між особами, які жили однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, позивачу необхідно довести, що спірний будинок є їх з відповідачем спільною сумісною власністю. Відповідно до статті 17 Закону України «Про власність», який був чинний на момент укладання спірного договору дарування, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Виключно в разі встановлення цих фактів положення частини 1 статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. Отже, позивачу необхідно довести не тільки, що спірний будинок був придбаний під час її спільного проживання з відповідачем без укладення шлюбу, але і за спільно зароблені ними кошти, а тому є підстави визнати будинок спільною сумісною власністю сторін у справі. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, другою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач категорично заперечував проти того, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було куплено за спільні із позивачем кошти.

Позивач не надала жодного письмового доказу, який би підтверджував, що спірний будинок був придбаний за спільно зароблені з ОСОБА_13 кошти. Як пояснила в судовому засіданні позивач, такі докази відсутні.

Допитані за клопотанням сторони позивача свідки пояснили, що про обставини придбання будинку їм відомо зі слів позивача або сторін по справі.

За відсутності письмових доказів на підтвердження придбання будинку за спільні кошти сторін показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не є належними та достатніми доказами у розумінні ст.ст.77,80 ЦПК України. Тому суд вважає, що стороною позивача не доведено, що спірний будинок був придбаний за кошти, зароблені внаслідок спільної праці сторін.

Суд також звертає увагу, що договір дарування укладено 15.08.2001. Позивачу ще у 2001 році було відомо, що відповідач уклав саме договір дарування, набувши право власності на житло. Будь-яких сумнівів щодо правомірності укладеного договору дарування та права власності відповідача на спірний будинок у позивача не виникало до розірвання шлюбу між подружжям у 2020 році. Оскільки належних, допустимих та достатніх доказів в обгрунтування заявлених вимог стороною позивача не надано, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову було відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача відсутні. . Керуючись ст. 12, 81, 141, 259, 263-265, 280-281 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди (договору дарування) удаваною та визнання права спільної власності на житловий будинок. Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення в повному обсязі буде складено та підписано 20.08.2021.

Суддя О.Л. Овчаренко