Справа № 466/5248/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2021 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Масної К.О.

справа №466/5248/21

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «СК «УНІКА» про стягнення страхового відшкодування

в с т а н о в и в:

10.06.2021 року адвокат Ільків М.М. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ПАТ «СК «УНІКА» про стягнення страхового відшкодування, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ПАТ «СК «УНІКА» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 27 939 (двадцять сім тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 50 копійок витрати на лікування, 1 396 (одна тисяча триста дев`яносто шість) гривень 97 копійок моральна шкода та 4 666 (чотири тисячі шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності, а всього разом 34 003 (тридцять чотири тисячі три) гривні 13 копійок; пеню у розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 47 копійок, інфляційні втрати у розмірі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 02 копійки та три відсотки річних у розмірі 198 (сто дев`яносто вісім) гривень 43 копійки, а всього разом 1 396 (одна тисяча триста дев`яносто шість) гривень 92 копійки та судові витрати в розмірі 9000,00 грн. на оплату професійної правничої допомоги.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 листопада 2020 року у м. Львові по пр. Чорновола (поблизу парку ім. 700-річчя Львова) мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автобус марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , проїжджаючи перехрестя із круговим рухом

вул. Липинського та пр. Чорновола, різко виїхав на вказане кільце, внаслідок чого пасажир автобуса ОСОБА_1 не втрималася у салоні транспортного засобу та впала на підлогу автобуса Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автобуса марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена у Клінічну лікарню швидкої медичної допомоги м. Львова.

Відповідальність водія транспортного засобу - автобуса марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_2 , на дату вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована згідно полісу №201647104 у ПрАТ «СК «УНІКА».

Відповідно до п. 2 ст. 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

11 березня 2021 року на адресу ПрАТ «СК «УНІКА» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 .

Загальна сума страхового відшкодування складає 34 003,13 грн., з яких: 27 939,50 грн. витрати на лікування, 1 396,97 грн. моральна шкода, 4 666,66 грн. шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності.

Листом від 29 березня 2021 року ПрАТ «СК «УНІКА» відмовлено у виплаті страхового відшкодування у розмірі заявленої суми.

В обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування страховик посилається на те, що у постанові про закриття кримінального провадження від 05.02.2021 року вказано, що в діях водія ОСОБА_2 не встановлено порушень вимог ПДР України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Тобто, в обґрунтування відмови відповідач посилається на загальний принцип цивільно-правової відповідальності яким, зокрема, є принцип вини.

Однак, відмову ПрАТ «СК «УНІКА» у виплаті страхового відшкодування позивач вважає неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі закону з огляду на наступне.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», передбачено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Згідно ст. 36.2 Закону, Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до ст. 37.2 Закону, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Згідно ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз`яснень, які викладені в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 05.02.2021 року не вбачається, що дорожньо - транспортна пригода відбулась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої

ОСОБА_1 .

Крім того, ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. В даному переліку відсутня така підстава для відмови як відсутність вини у заподіювача шкоди.

Разом з тим, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Останніми актуальними позиціями Верховного Суду України викладено у наступних Постановах: Постанова Верховного Суду у справі №345/3335/17 від 03.06.2020 року: Коли шкода, пов`язана із смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Постанова Верховного Суду України у справі №554/858/19 від 01 липня 2020 року: Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною».

Таким чином позивач вважає, що страховиком не обґрунтовано належним чином причини відмови у виплаті страхового відшкодування, помилково застосовуючи принцип вини та деліктне зобов`язання водія перед потерпілою як підставу для звільнення від цивільно правової відповідальності.

З огляду на вищенаведене, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу ПрАТ «СК «УНІКА» в повному обсязі.

Згідно ст. 36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

На підставі наведеного, позивач вважає, що є законні підстави стягнення з відповідача пені із розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за період з 30.03.2021 року по 08.06.2021 року у розмірі 960,47 грн. (розрахунок пені долучаємо до позовної заяви).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, за період з 30.03.2021 року по 08.06.2021 року нараховано три проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 198,43 грн. та інфляційні втрати в розмірі 238,02 грн. (розрахунок інфляційних втрат та 3% річних долучаємо до позовної заяви).

З врахуванням вищевикладеного, позивач змушена звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача, адвокат Ільків М.М. в судове засідання не з`явилися, однак адвокат подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує та просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представники відповідача, адвокат Бортник Л.В. в судове засідання не з`явився, однак подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, долучений до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити та розглядати справу без його участі.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що постановою про закриття кримінального провадження від 05 лютого 2021 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002445 від 10.12.2020 року, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України (а.с.15-16).

З вказаної постанови вбачається, що 23 листопада 2020 року у м. Львові по пр. Чорновола (поблизу парку ім. 700-річчя Львова) мала місце дорожньо-транспортна пригода, під час якої автобус марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 , проїжджаючи перехрестя із круговим рухом

вул. Липинського та пр. Чорновола, різко виїхав на вказане кільце, внаслідок чого пасажир автобуса ОСОБА_1 не втрималася у салоні транспортного засобу та впала на підлогу автобуса. Внаслідок чого, пасажир автобуса марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена у Клінічну лікарню швидкої медичної допомоги м. Львова.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно полісу №201647104, транспортний засіб автобус марки «МАЗ», р.н. НОМЕР_2 застрахований у ПрАТ «СК «УНІКА» (а.с.16).

Відповідно до п. 2 ст. 22.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик, у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

11 березня 2021 року на адресу ПрАТ «СК «УНІКА» надіслано заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах ОСОБА_1 .

Загальна сума страхового відшкодування складає 34 003,13 грн., з яких: 27 939,50 грн. витрати на лікування, 1 396,97 грн. моральна шкода, 4 666,66 грн. шкода, пов`язана із тимчасовою втратою працездатності.

Листом від 29 березня 2021 року ПрАТ «СК «УНІКА» відмовлено у виплаті страхового відшкодування у розмірі заявленої суми (а.с.17).

В обґрунтування відмови у виплаті страхового відшкодування страховик посилається на те, що у постанові про закриття кримінального провадження від 05.02.2021 року вказано, що в діях водія ОСОБА_2 не встановлено порушень вимог ПДР України, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді отримання ОСОБА_1 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Тобто, в обґрунтування відмови відповідач посилається на загальний принцип цивільно-правової відповідальності яким, зокрема, є принцип вини.

Наведене вище дає підстави для висновку про те, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена здоров`ю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ст. 22 Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», передбачено, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності.

Згідно ст. 36.2 Закону, Страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до ст. 37.2 Закону, рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 1187 ЦК України що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно ч.5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз`яснень, які викладені в п.7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події, тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але й бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату.

Так, з постанови про закриття кримінального провадження від 05.02.2021 року не вбачається, що дорожньо - транспортна пригода відбулась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої ОСОБА_1 .

Крім того, ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» містить виключний перелік підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування. В даному переліку відсутня така підстава для відмови як відсутність вини у заподіювача шкоди.

Разом з тим, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілими несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинуваті володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Останніми актуальними позиціями Верховного Суду України викладено у наступних Постановах: Постанова Верховного Суду у справі №345/3335/17 від 03.06.2020 року: коли шкода, пов`язана із смертю потерпілого, була заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, то відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Постанова Верховного Суду України у справі №554/858/19 від 01 липня 2020 року: Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною».

З Виписки із медичної карти амбулаторного хворого №29269 вбачається, що ОСОБА_1 отримала наступні тілесні ушкодження: закритий косо-спіральний перелом нижньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням (а.с.11).

Так, позивач після вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди була доставлена в лікарню, де лікувалась, придбавала ліки, оплачувала медичні процедури, тощо. Документально підтверджені платежі на лікування становлять 27939,50 грн. (а.с.12-13).

Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1396,97 грн. та 4666,66 грн. шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди в 1396,97 гривень є обґрунтованим. Суд враховує обставини по справі, та вважає, що в результаті ДТП позивачу були спричинені моральні страждання, стресова ситуація внаслідок ДТП, що суттєво погіршує якість її життя та безумовно змінило її нормальний життєвий ритм. Тому суд приходить до висновку, що за вказаних обставин, відшкодування моральної шкоди в сумі 1396,97 грн. та 4666,66 грн. шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності є достатнім та обґрунтованим, а отже вказані вимоги також підлягають задоволенню.

Крім того, як зазначалось вище, з постанови про закриття кримінального провадження не вбачається, що ДТП відбулась внаслідок умислу потерпілої чи непереборної сили.

Згідно із п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше ніж 90 днів з дня отримання заяви про здійснення страхового відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 610, 611 ЦК України).

Згідно із ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати, страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому законом або договором.

Відповідно до ст. 36.5. Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Відповідно до висновків про правильне застосування норм права, що викладені у постанові від 16.05.2018 №686/21962/15-Ц Великої палати Верховного суду вказано наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.»

Тобто зобов`язання відшкодувати майнову шкоду, завдану майну фізичної особи (потерпілому) виникає (породжується) в особи, яка таку шкоду завдала, саме в момент спричинення шкоди. «Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою» п.41 постанови від 16.05.2018 №686/21962/15-Ц Великої палати Верховного суду).

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення пені у розмірі 960,47грн., інфляційні втрати у розмірі 238,02грн. та три відсотки річних у розмірі 198,43грн., а всього разом 1396,92 грн. знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому також підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір. Оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», а тому із відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно ст. 17 Закону України від 23.02.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди зобов`язані застосовувати як джерело права практику Європейського суду з прав людини, надалі ЄСПЛ.

В свою чергу ЄСПЛ у своїй практиці визначає поняття «фактично понесені витрати на сплату гонорару» (див., наприклад, рішення від 16.02.2012 у справі «Савін проти України», п. 97; рішення від 07.11.2013 у справі «Бєлоусов проти України», п. 115), не лише ті витрати, яким є документальне підтвердження, а і ті, які за умовами договору з адвокатом клієнт має сплатити як гонорар.

Наведена практика ЄСПЛ цілком узгоджується з приписами п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, щодо доказування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Отже, обставинами, які підлягають доказуванню, щодо розміру витрат сторони позивача на правничу (правову) допомогу, є: обсяг наданих адвокатом в рамках Договору про надання правової допомоги від 27.04.2021 послуг і виконаних робіт та їх вартість, що сплачена або підлягає сплаті. Такі обставини підтверджуються: описом робіт (наданих послуг) адвокатом Ільків М.М. та квитанцією до прибуткового касового ордера №156 від 16.07.2021 року на суму 9000грн. (а.с.47-48).

При цьому суд враховує правовий висновок Об`єднаної палати Верховного Суду висловлений у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19 про те, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, вартість фактично наданих для ОСОБА_1 у цивільній справі №466/5248/21 послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 9000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 4, 5, 10, 12, 13, 76, 77, 79, 80, 81, 83, 89, 95, 141, 247, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 27939,50 грн. (двадцять сім тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 50 копійок) витрат на лікування, 1396,97грн. (одна тисяча триста дев`яносто шість гривень 97 копійок) моральної шкоди, 4 666,66 грн. (чотири тисячі шістсот шістдесят шість гривень 66 копійок) шкоди, пов`язаної із тимчасовою втратою працездатності, а всього 34 003,13 грн. (тридцять чотири тисячі три гривні 13 копійок).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 960,47 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 47 копійок), інфляційні втрати у розмірі 238,02грн. (двісті тридцять вісім гривень 02 копійки) та три відсотки річних у розмірі 198,43 грн. (сто дев`яносто вісім гривень 43 копійки), а всього 1 396,92 грн. (одна тисяча триста дев`яносто шість гривень 92 копійки).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. (дев`ять тисяч гривень).

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» в доход держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ПАТ «Страхова компанія «УНІКА», , м. Київ, вул. О. Теліги, 6 літ «В».

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова з дня його проголошення.

Текст рішення складено та підписано 16.08.2021 року.

Суддя О. І. Ковальчук