Провадження № 2/234/1306/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі головуючого судді Кравченко О.Ю.,

секретар судового засідання Малушка С.В.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача Мендрух О.М.

справа №234/14851/20

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Краматорського міського суду звернувся ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Бєлік А.С. з позовом до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартира та визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача.

В обґрунтування позову зазначає, що 14.09.2011 року позивач ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача з відповідачкою народився син, ОСОБА_6 , тому у подружжя постало питання про придбання квартири.

За попередньою домовленістю позивача зі своїми батьками, останні (батько) передали позивачу свою власну квартиру по АДРЕСА_1 . Вказана квартира була продана позивачем ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 31.05.2012 року ВРС №492471, який був посвідчений Першою Краматорською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер №1-2759. Зареєстровано в БТІ -12.06.2012 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №224113304. Кошти від продажу цієї квартири у відповідності до ст.57 СК України набули статусу приватної власності (особисті кошти позивача).

27.06.2012 року за кошти від продажу вищезазначеної квартири було придбано квартиру АДРЕСА_2 . Квартира була придбана у ОСОБА_8 та була посвідчена Першою Краматорською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер №1-3444. При укладанні правочину, в зв`язку з тим що позивач та відповідачка були у шлюбі, нотаріус вказала позивача та відповідачку як покупців, але квартира була придбана виключно за особисті кошти позивача від продажу іншої квартири.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року по справі №234/18314/18 шлюб між позивачем та відповідачкою розірваний.

Таким чином квартира АДРЕСА_2 придбана за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу квартири по АДРЕСА_1 , а тому є його особистою власністю і не може вважатися спільною сумісною.

Оскільки позивач та відповідачка уклали шлюб тільки 14.09.2011 року, тому накопити та придбати квартиру за сумісні кошти вони не могли. Крім того, на той час відповідачка не працювала та не отримувала дохід, який міг бути використаний для придбання квартири та її ремонту. В свою чергу, позивач працює з 2012 року, тому окрім коштів отриманих з продажу квартири, позивачем були також використані власні кошти. Ремонт в квартирі та меблі також були придбані за особисті кошти позивача.

Таким чином, з вищезазначеного вбачається, що квартира була придбана хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу іншої квартири. Крім того, короткий строк між укладанням шлюбу та придбанням квартири, враховуючи що відповідачка в цей час не працювала, а позивач напроти працював, додатково доводить право приватної власності позивача на квартиру АДРЕСА_3 , та спростовує спільну сумісну власність. Відповідно до ч.2 ст.367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Крім того, зазначає, що з листопада 2017року позивач не проживає в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року. З того часу, відповідачка, яка одноосібно користується всією квартирою та чинить перешкоди позивачу в користуванні квартирою, не сплачує комунальні послугами. Станом на вересень 2020 року сума накопиченого відповідачкою боргу складає 69895 грн., але вона накопичується і збільшується щомісячно. Відповідачка розуміє, що квартира по факту їй не належить, а тому з помсти робить все, щоб її фактично знищити. Загальна сума боргів майже дорівнює Ѕ частки квартири і будь-який час буде продана за борги. Відповідачка свідомо вчиняє ці дії, адже розуміє, що скоро вона її позбудеться і робить все, щоб позивач також її не отримав. Це обставина, яка характеризує відповідачку, яка порушує засади добросовісності, розумності і справедливості зобов`язання. Безпосередньо тільки відповідачка користувалась комунальними послугами, а тому зобов`язання по їх сплаті повинна виконати особисто.

Просить суд визнати особистою приватною власністю ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 . Право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна 23396272) - припинити. Визнати боргові зобов`язання за комунальними послугами з листопада 2017 року по дату

набрання чинності рішення суду особистим зобов`язанням ОСОБА_9 . Стягнути з ОСОБА_9 на користь

ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1831,3 грн., витрати по сплаті оцінки майна в розмірі 1500 грн. та витрати на професійну правничу правову допомогу адвоката.

11.12.2020 року представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Мендрух О.М. до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що за змістом договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 27.06.2012 року сторони даного спору придбали у власність в рівних частках спірну квартиру та мали сплатити за неї 64635 грн. Укладаючи договір купівлі-продажу квартири, позивач та відповідач повністю розуміли значення своїх дій та були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір, про що прямо та недвозначно зазначено в преамбулі до договору. 19.04.2013 року продавці квартири склали спільну заяву, посвідчену державним нотаріусом Третьої краматорської ДНК Полянських В.В., в якій підтвердили позивачу та відповідачу факт повного розрахунку за продану квартиру. Таким чином, квартиру відповідно до укладеного договору від 27.06.2012 сторони даного спору придбали у спільну часткову, а не у спільну сумісну власність, сплатили грошові кошти за придбання квартири у рівних частках.

Твердження позивача про те, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які він нібито отримав від продажу іншої квартири, не відповідає дійсності та не підтверджується жодними доказами. Так, квартира АДРЕСА_4 , на яку вказує позивач, належала не позивачу, а його батьку ОСОБА_10 , що підтверджується наданим самим же позивачем свідоцтвом на право власності на житло від 10.05.1993. Батько позивача дійсно 31.05.2012 продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, але позивач з відповідачем не мали до цієї угоди жодного відношення. Будь-яких грошей батько позивача сторонам даного спору не передавав і свою квартиру сторони придбали за кошти, які належали кожному з них особисто (у рівних частках). Тому і квартиру купували і оформлювали у спільну часткову власність, що відповідало їх вкладам у придбання спільного житла. При цьому, посилання позивача на те, що на момент придбання спірної квартири відповідач не працювала, а він натомість отримував дохід у вигляді заробітної плати, не має жодного правового значення в контексті спірного питання. Заробітну плату позивач почав отримувати лише в січні 2012 року (квартиру сторони придбали наприкінці червня 2012) і відповідно до положень частини 2 статті 61 СК України зарплата та інші доходи, одержані одним із подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю того, хто безпосередньо отримав відповідний дохід (в шлюбі сторони перебували з 14.09.2011). Станом на 2012 рік не працювала відповідач з тієї причини, що була вагітна і ІНФОРМАЦІЯ_2 народила позивачу сина ОСОБА_11 , а також відповідачка мала грошові заощадження.

Зазначає, що припинення права відповідача на частку у спірній квартирі можливе лише у порядку та на підставах, передбачених статтею 365 ЦК України. Водночас позивач на відповідні підстави не посилається та заявляє позовні вимоги з інших фактичних і юридичних підстав.

Натомість визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірну квартиру та припинення права спільної часткової власності сторін, тобто припинення права відповідача на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника з підстав, відмінних від тих, що наведені у статті 365 ЦК України, буде порушенням прав відповідача, гарантованих їй статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач не позбавлений права сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги у випадку її наявності та вимагати стягнення з відповідача на його користь 1/2 частки відповідної суми у рахунок компенсації понесених ним витрат на утримання спільного майна (за наявності для цього всіх передбачених законом підстав).

Просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі, який попередньо складає 20 000 грн, а також інші судові витрати, якщо такі будуть понесені відповідачем в ході розгляду справи.

15.12.2020 року представником позивача надана відповідь на відзив, відповідно до якого останній зазначив, що спірна квартира була придбана за час шлюбу, з метою мешкання подружжя та дітей, а тому квартира в силу закону є спільною сумісною власністю подружжя. В силу презумпції спільної сумісної власності встановленої Законом, статус спільної сумісної власності за майном, встановлюється по факту придбання майна у шлюбі. Укладаючи договір купівлі-продажу від 27.06.2012 року сторони не визначили, що квартира придбається у приватну власність з визначенням часток, а тому навіть виходячи з умов договору, квартира є спільної сумісної власністю подружжя.

Позивач спростовує спільну сумісну власність та вимагає визнання за ним права приватної власності з тієї підстави, що згідно ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Спірна квартира була придбана хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти позивача, які він отримав від продажу іншої квартири. Крім того, короткий строк між укладанням шлюбу та придбанням квартири, враховуючи що відповідачка в цей час не працювала, а була студенткою і не підтвердила свої доводи щодо заощадження коштів, а позивач натомість довів, що для придбання квартири були використані його власні кошти, доводить право приватної власності позивача на квартиру АДРЕСА_2 , та спростовує спільну сумісну власність.

29 жовтня 2020 року комітетом мікрорайону №5 Краматорської міської ради Донецької області, складено акт №140 та встановлено, що позивач ОСОБА_3 не мешкає за адресою: АДРЕСА_5 з листопаду 2017 року та на теперішній час. З листопада 2017 року Відповідачка одноособово використовує майно та одноособово споживає комунальні послуги у необхідних їй об`ємах, але відповідати по зобов`язаннях по спожитим нею комунальним послугам вона вважає, що повинен позивач, що не відповідає суті зобов`язання. При цьому, спожиті нею комунальні послуги ніяким чином не пов`язані з утриманням майна. Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Краматорськміжрайтепломережа» вже заявило свої вимоги по спожитим комунальним послугам відповідачки (справа № 234/8047/19). Тобто, споживач (відповідачка) зобов`язана оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Безпосередньо тільки відповідачка користувалась комунальними послугами, а тому зобов`язання по їх сплаті повинна виконати особисто вона.

Постановою Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі №686/6276/16 при вирішення питання щодо сплати комунальних послуг старим власником, який ними користувався зроблено правовий «новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника». Тобто, боргові зобов`язання за комунальними послугами повинна нести відповідачка.

Звертає увагу суду, що питання утримання майна як об`єкту нерухомості, ніяким чином не пов`язане зі споживанням відповідачкою комунальних послуг в об`ємах, які вона споживає за власним бажання і в об`ємах, які їй потрібні. Це питання односторонньої відмови зі сторони відповідачки виконувати свої зобов`язання, а не питання необхідності утримувати майно. Тому, це питання є предметом заявленого позивачем захисту його прав як особи, яка не споживала ці послуги але з нього їх стягують, що не відповідає загальними засадам цивільного законодавства, якими є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

28.01.2021 року представником відповідача надані заперечення, відповідно до яких зазначає, в договорі купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 сторони встановили, що майно забувається у спільну часткову, а не у спільну сумісну власність, що не суперечить діючому цивільному законодавству України. З додатково наданої позивачем копії Договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2012 вбачається, що продавцями квартири АДРЕСА_4 виступав не лише позивач, як він скрізь зазначає у своїх заявах по суті справи, а й інші особи - ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 10.05.1993 єдиним власником квартири був ОСОБА_10 ). Загальна сума, виручена продавцями від продажу цієї квартири, мала становити 48900 грн. (перший абзац розділу 2 Договору), тобто на позивача припадала частка у розмірі 12 225,00 грн. (48900 / 4 співвласників = 12225,00 грн. кожному). В першому абзаці розділу 2 «Ціна договору» Договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 зазначено, що загальна вартість квартири становить 64635,00 грн., з яких 38235,00 грн. Продавці отримали від Покупців під час підписання цього договору. Таким чином, коштів, які міг би виручити позивач від продажу своєї частки в спільній власності на квартиру АДРЕСА_4 (12225,00 грн.) було недостатньо для повної оплати вартості спірної квартири, але було достатньо для оплати позивачем своєї частки (з додаванням інших коштів). Для оплати вартості своєї частки позивач міг використовувати будь-які кошти з будь-якого джерела, у тому числі й отримані від свого батька, що зовсім не свідчить про те, що відповідачка не оплачувала вартість власної частки.

Насправді ж позивач не мав жодного відношення до продажу його батьком квартири, ніколи не був там зареєстрований. Відповідачка наполягає на тому, що будь-яких грошей батько позивача сторонам даного спору не передавав і свою квартиру сторони придбали за кошти, які належали кожному з них особисто (у рівних частках). З цих причин квартиру купували і оформлювали у спільну часткову власність, що відповідало їх домовленостям та їхнім вкладам у придбання спільного житла.

У спірних правовідносинах, в силу презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України) та гарантій, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідачка не повинна доводити правомірність набуття права власності на частку у майні, у тому числі шляхом підтвердження джерела доходів для придбання нерухомості. Правомірність правочину може бути спростована позивачем в рамках окремого позову про визнання його недійсним, інакше припинення права відповідачки на частку у спірній квартирі можливе лише у порядку та на підставах, передбачених статтею 365 ЦК України.

Водночас, закон не пов`язує обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг з фактом проживання або не проживання власника житла у квартирі.

Оскільки квартира перебуває у спільній частковій власності сторін даного спору (в рівних частках), з огляду на положення частини 4 статті 319, частини 1 статті 322, статті 360 ЦК України, кожна із сторін відповідно до своєї частки зобов`язана брати участь у витратах на утримання спільного майна та нести відповідальність перед третіми особами (організаціями, що надають житлово-комунальні послуги) за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. В цьому контексті не має жодного значення, чи користується співвласник належним йому майном.

Ухвалою від 17.11.2020 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 14.12.2020 року витребувано з Першої Краматорської державної нотаріальної контори копію договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2012 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , ВРС №492471, реєстраційний №1-2759.

Ухвалою від 14.12.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 та представник відповідачки ОСОБА_14 проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, викладених у відзиві на позов та у запереченнях. У задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі. Відповідачка суду пояснила, що у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира була придбана нею спільно з позивачем. Частину коштів на придбання квартири вона витратила з коштів, отриманих при народженні дитини, частину коштів дали її батьки.

Вислухав пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_15 зареєстровали шлюб 14.09.2011 року. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17.01.2019 року шлюбу між ними було розірвано (а.с.14-15).

Сторони мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13, 76).

Як вбачається із заяви ОСОБА_17 та ОСОБА_18 від 02.06.2012 року, яка посвідчена державним нотаріусом Першої Краматорської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за №1-2806, 1-2807, останні отримали від майбутніх покупців квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_9 гроші в сумі 41912 грн, що по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 5200 доларів США - аванс в рахунок майбутнього оформлення договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_6 , яку вони зобов`язалися продати ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не пізніше як до 02 листопада 2012 року за суму не більше як 80 060 грн., шо по курсу Нацбанка України на 02.05.2012 року становить 10 000 доларів США, з урахуванням раніше отриманого авансу (а.с.74).

За договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, засвідченим державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за №1-3444, ОСОБА_18 та ОСОБА_17 продали, а ОСОБА_3 та ОСОБА_9 придбали в рівних частках кожний квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , 12-9. Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 64635 грн., з яких 38235 грн. продавці отримують від покупців під час підписання цього договору, а решту грошей 26400 грн., що по курсу Нацбанка України на 27.06.2012 р. становить 3300 доларів США, покупці зобов`язуються сплатити продавцям не пізніше як до 27 грудня 2013 року (а.с.73).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_7 зареєстровано за позивачкою та відповідачем у рівних частках - по Ѕ частки за кожним, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідкою БТІ від 12.10.2020 року №1664 та копією технічного паспорту (а.с.20-22).

Відповідно до заяви ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , яка засвідчена державним нотаріусом Третьої Краматорської державної нотаріальної контори 19.04.2013 року та зареєстрована в реєстрі за №717, 718, останні підтвердили факт повного розрахунку в розмірі 64635 грн., що дорівнює 10 000 доларів США за продану квартиру АДРЕСА_2 , між ними та ОСОБА_9 та ОСОБА_3 (а.с.75).

Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбу та належить їм у рівних частках - по Ѕ частці кожному.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Уваровою Г.І., зареєстрованим в реєстрі за №1-2759, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_3 продали ОСОБА_7 належну їм на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_8 , продаж квартири вчинено за 48900 грн. (а.с.102).

Як вбачається з довідок про доходи, ОСОБА_3 з січня 2012 року працював у ПрАТ «СКМЗ» токарем-розточником та отримував заробітну плату, яка за 2012 рік склала 61819 грн., за 2013 рік склала 78881,30 грн., за 2018 рік склала 314565,02 грн., з період з жовтня 2019 року по березень 2020 року склала 72078,49 грн. (а.с.26-29).

Відповідно до звіту про оцінку майна від 19.10.2020 року, станом на 19.10.2020 року ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_7 складає 190500 грн. (а.с.37-43).

Як вбачається наданої представником позивача копії розписки від 27.02.2013 року, ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_3 , грошові кошти в загальній сумі 22 575 грн. в період з 13.07.2012 року по 27.02.2013 року у якості оплати за квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_6 , яка продана у відповідності з договором купівлі-продажу ВРС №996877 від 27.06.2012 року. Підтверджує, що ОСОБА_3 повністю розрахувався за придбану ним квартиру (а.с.87). Зазначена розписка складена у простій письмовій формі.

Суд не приймає до уваги нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_19 (а.с.111), яку надано представником позивача на підтвердження факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивача, оскільки така заява не є письмовим доказом в розумінні ст.95 ЦПК України, а клопотання про допит даної особи у якості свідка у судовому засіданні стороною позивача заявлено не було.

Як вбачається з копії акту про непроживання від 29.10.2020 року, складеного громадянами ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , затвердженого головою комітету мікрорайону №5 ОСОБА_22 , ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_6 не мешкає з листопаду 2017 року (а.с.88).

Відповідно до довідки ОКП «Донецьктеплокомуненерго» від 29.09.2020 року, заборгованість за послуги теплопостачання по особовому рахунку № НОМЕР_1 (вул.М.Древетняка, 12-9) за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 36893,36 грн. (а.с.44-45).

Відповідно до довідки ТОВ «Управляюча компанія «Ладіс» від 21.09.2020 року, на особовому рахунку № НОМЕР_2 , відкритому на квартиру АДРЕСА_2 , заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території станом на 01.09.2020 року становить 12318,16 грн. (а.с.46).

Відповідно до актів звірки взаєморозрахунків за електроенергію станом на 24.09.2020 року, заборгованість складає 1006,88 грн. (а.с.47).

Відповідно до довідки ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» від 23.09.2020 року, заборгованість за послуги по газопостачанню за адресою АДРЕСА_7 за період з січня 2018 року по серпень 2020 року складає 8374,76 грн. (а.с.49-50).

У судовому засіданні за клопотанням сторін були допитані свідки.

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що є батьком позивача. У них була однокімнатна квартира по АДРЕСА_8 , яка була приватизована на 4 осіб (його, дружину та двох їх синів). Оскільки старшому сину вони придбали будинок, то вирішили однокімнатну квартиру залишити молодшому сину (позивачу), однак документально це не оформили, оскільки не мали коштів. Коли син одружився з відповідачкою, вони спочатку жили у квартирі по АДРЕСА_8 , а коли відповідачка завагітніла, було вирішено продати квартиру, щоб придбати більшу. ОСОБА_23 ( ОСОБА_24 ) виставив її на продаж та одночасно шукав більшу квартиру. Коли знайшовся покупець, вони усі приїхали до нотаріуса та підписали документи. За яку суму продали квартиру він не пам`ятає, гроші за продаж квартири він особисто не отримував. Потім знайшли двокімнатну квартиру та придбали її. Оскільки коштів не вистачало, син взяв кредит у банку та виплачував господарям квартири борг. На яку суму та в якому банку син брав кредит йому не відомо. На той час відповідачка не працювала, навчалася, за її навчання сплачували її батьки. Зі слів сина йому відомо, що відповідачка наполягала на тому, щоб договір купівлі-продажу двокімнатної квартири був оформлений на двох, оскільки вони є подружжям.

Свідок ОСОБА_25 суду пояснив, що відповідачка є його донькою. Після укладення шлюбу її донька та колишній зять придбали квартиру. Донька у них одна, вони з дружиною працювали та все життя збирали їй кошти на навчання та квартиру. Спочатку донька та зять мешкали в малосімейці, а коли донька завагітніла - переїхали до них. Коли постало питання придбання квартири, вони давали доньці та зятю гроші на першій внесок - приблизно еквівалент 500 доларів. Потім давали щомісячно по 1000 грн. для оплати інших внесків, оскільки квартира придбавалася у розстрочку. На момент придбання квартири донька була студенткою та не мала юридичної освіти.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання квартири за адресою АДРЕСА_7 особистою власністю позивача та припинення права власності на відповідачки на Ѕ частку спірної квартири, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У судовому засіданні встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2012 року, сторони придбали квартиру за адресою АДРЕСА_7 у рівних частках кожний. Квартира зареєстрована на праві приватної власності за сторонами по Ѕ частки за кожним.

Зі змісту договору купівлі продажу спірної квартири від 27.06.2012 року вбачається, що покупці ( ОСОБА_24 та ОСОБА_24 ) були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений договір (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину). Також нотаріусом було роз`яснено вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, сторони підтвердили, що це договір не має характеру уявного та удаваного правочину.

Вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу квартири за адресою АДРЕСА_7 позивачем не висувається.

Доводи представника позивача про необхідність тлумачення змісту договору суд вважає необґрунтованими, оскільки зміст договору є зрозумілим та прямо та недвозначно свідчить про те, що сторони придбали спірну квартиру у спільну часткову власність з визначенням часток - по Ѕ частки за кожним.

Отже, квартира за адресою АДРЕСА_7 належить позивачу та відповідачці на праві спільної часткової власності, тому доводи представника позивача про те, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя не ґрунтуються на законі та не можуть бути прийняті судом до уваги.

Відповідно до ст.41 Конституції України, право приватної власності і непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників встановлені ст.365 ЦК України.

Таке право може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, припинення права відповідачки на частку у спірній квартирі можливе лише у порядку та на підставах, передбачених статтею 365 ЦК України. Водночас позивач на відповідні підстави не посилається.

Доводи позивача про те, що саме він придбав квартиру за власні кошти суд не може прийняти до уваги, оскільки вказане спростовується змістом договору купівлі-продажу спірної квартири, який не визнаний у судовому порядку недійсним.

Крім того, з досліджених у судовому засіданні доказів не вбачається, що саме позивач сплатив за придбання спірної квартири обумовлену у договорі суму. Надані на обґрунтування своєї позиції позивачем копія договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_9 від 31.05.2012 року, копія розписки ОСОБА_8 від 27.02.2013 року, а також довідка АТ «Дельта Банк» від 22.11.2013 року про припинення дії договору №012-04249-260213, укладеного 26.02.2013 року з АТ «Дельта Банк», не свідчать про те, що на придбання спірної квартири були витрачені особисті кошти позивача, оскільки зазначене спростовується договором купівлі-продажу спірної квартири від 27.06.2012 року, а також нотаріально засвідченими заявами продавців спірної квартири - ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які засвідчили факт проведення позивачем та відповідачкою повного розрахунку за квартиру.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання борговими зобов`язаннями за комунальними послугами з листопада 2017 року по дату набрання чинності рішення суду особистим зобов`язанням відповідачки суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, сторони є власниками квартири за адресою АДРЕСА_7 у рівних частках - по Ѕ частки за кожним.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків заборгованості, за вказаною адресою існує заборгованість за комунальними послугами (послуги з теплопостачання, газопостачання, утримання будинку та прибудинкової території).

Позивач не мешкає у спірній квартирі з 2017 року, що не заперечується відповідачкою.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч.1 ст.5 ЦПК України)

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України, за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України, тягар утримання майна покладається на його власника.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у статі податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Отже, враховуючи вищенаведені норми права, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18).

Судом встановлено, що сторони є співвласниками спірної квартири і відповідно до закону зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, однак ані позивач ані відповідач комунальні послуги не сплачували, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Позивач є співвласником квартири за адресою: АДРЕСА_7 , та за вказаною адресою фактично не проживає, що не заперечується відповідачкою. Однак, це не означає, що він як співвласник не повинен брати участь в утриманні своєї частки майна.

Позивач також не позбавлений права сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги та вимагати стягнення з відповідача на його користь відповідної частки понесених ним витрат на утримання спільного майна.

Крім того, відповідно до п.24 постанови Пленуму ВСУ від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, судам роз`яснено, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Однак, позивач не просить суд врахувати спільні боргові зобов`язання сторін даного спору при поділі майна подружжя, а фактично просить покласти на відповідачку одноосібний обов`язок сплати на користь третіх осіб вартості послуг з утримання майна, яке перебуває у спільній частковій власності сторін.

Така позовна вимога не відповідає можливим способам захисту цивільних прав, що передбачені статтею 16 ЦК України та не узгоджується з положеннями статті 5 ЦПК України (способи захисту, які застосовуються судом).

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання заборгованості за комунальні послуги особистим зобов`язанням відповідачки також не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Приписами ч. 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представниками сторін у судовому засіданні 31.03.2021 року до закінчення судових дебатів, зроблена заява про стягнення судових витрат. У зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити сторонам строк у п`ять днів після ухвалення рішення суду для подання суду доказів на підтвердження витрат, які вони сплатили у зв`язку з розглядом справи. Для вирішення питання про розподіл судових витрат призначити судове засідання, у відповідності до п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 18, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання боргових зобов`язань особистим зобов`язанням відповідача - відмовити.

У відповідності до ч.8 ст.141 ЦПК України позивачу ОСОБА_3 та відповідачу ОСОБА_4 подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення докази щодо розміру витрат, які вони сплатили у зв`язку з розглядом справи.

Згідно п. 5 ч.7 ст. 265 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 14.04.2021 о 08 год. 30 хв.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області.

Позивач - ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 .

Відповідач - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення суду виготовлений 12.04.2021 року.

Суддя Краматорського міського суду О. Ю. Кравченко