Справа № 405/4699/20
Провадження №2/405/687/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 червня 2021 року Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:
головуючого судді Іванової Л.А.
при секретарі Гаврилюк Ю.В.,
за участю учасників справи:
представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Іванової І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу № 405/4699/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання майна особистою власністю, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом, в якому просила визначити їй (позивачу), ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частки у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 по 1/3 частині кожному, а також визнати 1/3 частину зазначеної квартири її ( ОСОБА_1 ) особистою власністю.
На обґрунтування позовних вимог зазначила, що 12 червня 1999 року вона ( ОСОБА_1 ) уклала шлюб із ОСОБА_2 . У 2000 році нею (позивачем), разом із її неповнолітніми дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (яка в подальшому після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 »), в порядку ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», було приватизовано квартиру АДРЕСА_2 та отримано свідоцтво про право власності на житло від 30 березня 2000 року, тим самим, вона ( ОСОБА_1 ) та її діти отримали кожен у спільну сумісну власність, виходячи із рівності часток, по 1/3 частині вказаної квартири. Також, позивач зазначила, що зазначена квартира була продана на підставі договору купівлі-продажу від 14.04.2000 р., №1030 за 2 400 доларів США, що дорівнювало за діючим на той час курсом приблизно 12 000 грн., інвентаризаційна вартість квартири становила 15 048 грн. та на частину отриманих від продажу коштів вона ( ОСОБА_1 ) від свого імені та імені своїх неповнолітніх дітей 14.05.2000 року, за 700 доларів США, що дорівнювало за діючим на той час курсом приблизно 3 500 грн., придбала квартиру АДРЕСА_1 , у їх (позивача та її дітей) спільну сумісну власність. При цьому, в договорі купівлі- продажу їх частки визначені не були. В той же час, враховуючи те, що вказана 1/3 частина квартири була придбана нею ( ОСОБА_1 ) в період перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , вона згідно ст. 22 КЗпШС України, вважається їх (її (позивача та відповідача ОСОБА_2 ) спільною сумісною власністю, у зв`язку із чим для її відчуження необхідна згода останнього. Поряд з цим, вважає, що зазначена 1/3 частина квартири є її особистою власністю, з тих підстав, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 була отримана нею ( ОСОБА_1 ) у власність внаслідок приватизації із державного житлового фонду, дане майно належало їй (позивачу) на праві особистої власності та в подальшому 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 , була придбана нею (позивачем) за кошти, отримані від продажу її особистої власності, квартири АДРЕСА_2 , тобто за її власні кошти. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що належним способом захисту її прав є визначення її ( ОСОБА_1 ) та її дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та визнання 1/3 частини даної квартири її (позивача) особистою власністю.
Ухвалою суду від 31 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 28 січня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Іванова І.А. (діє на підставі ордеру серії ВА 1007965 від 24.10.2020 року) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, та просила позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлявся в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України шляхом поміщення оголошення на веб-сайті судової влади України про виклик відповідача в судове засідання, при чому з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, а також відзив на позов відповідач не подавав, тим самим, судом відзначається, що відповідач не скористався своїм правом на участь в судовому засіданні, надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлилася належним чином, шляхом направлення судових повісток за їх зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання, а також відзив на позов відповідачі не подавали, тим самим, судом відзначається, що відповідачі не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні та на надання суду пояснень та доказів на обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позивачем позовних вимог.
Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 4 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Крім того, положеннями частини 4 ст. 223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання, про причини неявки не повідомили, не подали відзив на позов і, в свою чергу, представник позивача, в судовому засіданні, - не заперечувала проти такого вирішення справи.
Заслухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого повторно відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінського районного управління юстиції, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 розірваний 10 серпня 2001 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за № 322. Після розірвання шлюбу дружина ОСОБА_7 відновила дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 ».
Судом також встановлено, що у позивача є двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 », про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 видане Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Кіровоградській області 14.04.2010 року.
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 2000 року, виданого Новенською селищною радою, згідно з розпорядженням № 794 від 30.03.2000 року, ОСОБА_12 та членам її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_13 належала на праві приватної (сумісної або часткової) власності квартира АДРЕСА_2 . При цьому, зазначена квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Відповідно до договору купівлі-продажу від 14.04.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Прохор Л.Є., зареєстровано в реєстрі за № 1030, ОСОБА_11 , яка діє особисто за себе та на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому № 408 від 12.04.2000 р. як законний представник неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє за згодою матері, ОСОБА_11 , мешканці АДРЕСА_3 продали квартиру за номером АДРЕСА_2 . Продаж квартири було вчинено за 2000 гривень.
Судом також встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 04 травня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори Звіздун Н.К., зареєстровано в реєстрі за № 2-1523 , ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 купили квартиру під номером АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за 739 гривень, які (гроші) Продавець одержав повністю до підписання цього договору.
Згідно з архівною довідкою ОКП «Кіровоградське ООБТІ» № 393732 від 28.10.2014 року, за архівними даними реєстрових книг станом на 01.01.2013 року: на підставі договору купівлі-продажу від 04.05.2000 № 2-1523 /Перша кіровоградська державна нотаріальна контора/ зареєстровано право приватної спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_11 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 .
Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 є нерухомим майном, придбаним під час перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . При цьому, для встановлення виду права власності на зазначену квартиру, тобто належності цієї квартири на праві спільної сумісної власності чи/та на праві особистої приватної власності, обов`язковим є встановлення джерела походження грошових коштів на придбання вищевказаної квартири.
Так, допитані в судовому засіданні за клопотанням позивача ОСОБА_1 в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 пояснили, зокрема, свідок ОСОБА_15 зазначила, що позивач ОСОБА_1 працювала на ЧЛЗ (чавунно-ливарний завод) та від заводу приблизно в середині 1999 року отримала двокімнатну квартиру по АДРЕСА_6 , яку (квартиру) в подальшому продали та за гроші від продажу квартири позивач придбала квартиру в с. Гірничому. Також, зазначила, що позивач хотіла придбати нерухоме майно поближче до центру, у зв`язку з чим і було продано квартиру в АДРЕСА_6 , та було придбано квартиру в с. Гірничому, яка по вартості є дешевшою за квартиру, яка була в с. Нове. Свідок також зазначила, що позивач ОСОБА_1 самостійно, за власні кошти купила квартир, так як відповідач ОСОБА_2 постійно їздив та шукав роботу, він був не працевлаштований та був зареєстрований у своєї мами по АДРЕСА_7 , в шлюбі з яким позивач перебувала близько року. Зазначила, що їй відомо, що при розлученні позивача з відповідачем ОСОБА_2 останній вказав, що майнових спорів не має.
Свідок ОСОБА_16 пояснила, що позивача ОСОБА_1 знає з початку 80-х років, відповідача ОСОБА_2 знає, як колишнього чоловіка позивача, з яким, позивач уклала шлюб у 1999 році, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дітьми позивача. Позивач у 80-ті роки працювала на ЧЛЗ, проживала в гуртожитку, в подальшому, у 1999 році, від заводу отримала квартиру у с. Новому, яку в подальшому продала приблизно за 15 000 грн., та купила квартиру в АДРЕСА_8 ). Вказала, що квартира була придбана за ініціативи позивача, так як вона хотіла забезпечити жилою площею дітей. Свідок також зазначила, що відповідач ОСОБА_2 не був зареєстрований у вказаній квартирі, він проживав з мамою по АДРЕСА_7 . Вказала, що в період придбання квартири відповідач ОСОБА_2 не працював, участі у ремонті квартири не приймав, позивач ОСОБА_1 , - працювала. Після розлучення, а це вже близько 20-ти років, місце перебування відповідача ОСОБА_2 , - не відомо, так само, не відомо чим він займається.
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися положеннями КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
Отже, виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зі статтею 60 СК України, за якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
За змістом наведеного власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.
Статтею 61 СК України визначено об`єкти спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин першої-четвертої цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Слід зазначити, що до 2011 року ні Кодекс про шлюб та сім`ю України, ні СК України не визначали, до якої власності - спільної сумісної або особистої приватної відноситься житло, право власності на яке набуто в результаті приватизації.
Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» № 2913-VI від 11 січня 2011 року, який набрав чинності 08 лютого 2011 року, стаття 61 СК України доповнена частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, а також земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі і приватизації.
Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року № 4766-VI, який набрав чинності 13 червня 2012 року, режим майна подружжя, набутого внаслідок приватизації, було змінено. Частину п`яту статті 61 СК України виключено.
Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого житла змінювався. При цьому, лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. В інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.
Враховуючи час набуття у власність нерухомого майна квартири за адресою: АДРЕСА_3 - березень 2000 року, а також, оскільки під час приватизації зазначеної квартири ОСОБА_12 , відповідач ОСОБА_2 , свідомо не реалізував своє право на участь в її приватизації (протилежних обставин суду не доведено), підстави, які б визначали проведену приватизацію недійсною відсутні, доказів, які б унеможливлювали реалізацію останнім такого права на той момент теж не надано, набута позивачем 1/3 частина зазначеної квартири, внаслідок приватизації державного житлового фонду є її особистою власністю, при цьому, враховуючи, що 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 була придбана позивачем ОСОБА_1 за кошти отримані від продажу належної їй на праві особистої власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 , тобто за її (позивача) власні кошти, та протилежного судом з наявних у справі доказів, - не встановлено, на підставі чого 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 є особистою власністю позивача ОСОБА_1 , а також, суд вважає за необхідне, з урахуванням наміру позивача в подальшому розпоряджатися частиною свого майна на власний розсуд та виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності, що визначено ст.370 ЦК України, є такими, що підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі по 1/3 частки позивачу ОСОБА_1 , відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
З огляду на викладене вище, розглядаючи справу на підставі ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1 681 грн. 60 коп., вважати по фактично понесеним останньою.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання майна особистою власністю, - задовольнити.
Визначити, що частка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , частка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та частка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_9 , є рівними і складають по 1/3 частці.
Визнати, що 1/3 частина нерухомого майна - квартири АДРЕСА_9 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Судові витрати по справі, що складаються з судового збору, залишити по фактично понесеним позивачем ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Кропивницького апеляційного суду або через Ленінський районний суд м. Кіровограда.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Ленінського
районного суду
м. Кіровограда Лілія Андріївна Іванова