ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 квітня 2021 року

м. Харків

справа № 638/18538/16-ц

провадження № 22-ц/818/265/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Огар І.В.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року в складі судді Грищенко І.О.,

у с т а н о в и в:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з уточненим в подальшому позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 07 серпня 2013 року ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США, зі строком повернення до 01 березня 2014 року, про що була складена розписка. Відповідач виконав боргові зобов`язання частково, повернувши лише 500,00 доларів США. Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив стягнути борг в розмірі 3 500,00 доларів США, що становить еквівалент 98 980,00 грн, 3 % річних в розмірі 15 050,00 грн та проценти від суми позики в розмірі 15 400,20 грн, згідно з вимогами статтей 625, 1048 ЦПК України.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики в розмірі 1 500,00 доларів США, що еквівалентно 37 050,00 грн, та 267,40 доларів США, що еквівалентно 6 604,00 грн, 3 % річних. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 670,88 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами виникли договірні відносини за договором позики на суму 2 000,00 доларів США. Враховуючи, що ОСОБА_2 було повернуто грошову суму в розмірі 500,00 доларів США, заборгованість відповідача перед позивачем на день ухвалення рішення по справі становить 1 500,00 доларів США.

З урахуванням боргу в сумі 1 500,00 доларів США з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 3 % річних в розмірі 267,40 доларів США за період з 01 березня 2014 року по день ухвалення рішення із розрахунку: 1 500,00 доларів США х 2 169 днів прострочення х 3 % : 365.

15 травня 2020 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави, передбачені статтею 376 ЦПК України, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга містить доводи, які є аналогічними доводам позовної заяви.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції не оскаржив, правом на поданні відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 07 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено в простій письмовій формі договір займу, відповідно до умов якого ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 000,00 доларів США, зі строком повернення до 01 березня 2014 року.

Розписка містить виправлення в частині суми боргу, а саме замість «3 000,00 доларів США» зазначено «4 000,00 доларів США».

Застереження про внесення вказаних виправлень, скріплених підписом ОСОБА_2 , боргова розписка не містить.

ОСОБА_2 частково виконав зобов`язання за договором позики та повернув 29 березня 2016 року ОСОБА_1 500,00 доларів США, що визнано сторонами.

Частиною першою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Крім того, оригінал розписки про повернення ОСОБА_2 суми позики в розмірі 500,00 доларів США міститься в матеріалах справи (а. с. 49).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

В частині першій статті 1048 ЦК України зазначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналогічні положення містяться й у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

На підставі викладеного, судова колегія вважає покази свідка ОСОБА_3 (дружини відповідача), які суд першої інстанції поклав в основу рішення, не є належним доказом у вказаній справі.

Наявність у позивача боргової розписки підтверджує факт передачі боржнику грошових коштів та невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Встановивши, що ОСОБА_2 частково виконав зобов`язання за договором позики та повернув ОСОБА_1 суму в розмірі 500,00 доларів США, що визнано сторонами, за відсутності застережень відповідача в розписці щодо виправлення суми боргу з 3 000,00 доларів США на 4 000,00 доларів США, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 1 500,00 доларів США.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Установивши, що свій обов`язок повернути борг позивачу відповідач не виконав, з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Отже при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14 465 цс 18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79958186).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

3 % річних становлять суму в розмірі 476,42 доларів США за період з 01 березня 2014 року по 06 лютого 2020 року, виходячи з такого розрахунку:

- 3 000,00 доларів США * 758 днів прострочення (з 01 березня 2014 року по 28 березня 2016 року) * 3 : 100 : 365 = 186, 90 доларів США;

-2 500,00 доларів США * 1 409 днів прострочення (з 29 березня 2016 року по 06 лютого 2020 року) * 3 : 100 : 365 = 289,52 доларів США;

-186, 90 доларів США + 289,52 доларів США = 476,42 доларів США.

Щодо стягнення процентів від суми позики на підставі статті 1048 ЦК України суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Облікова ставка встановлюється Національним банком України виключно для національної валюти. Національний банк України не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Тому право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України на підставі частини першої статті 1048 ЦК України може бути реалізовано, якщо позика надана у гривні.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

У випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у договорі такої складової грошового зобов`язання, як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України в національну валюту України гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Такі висновки щодо застосування статті 1048 ЦК України Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14 465 цс 18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79958186).

Таким чином, правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування позикою відсутні.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 2 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

З урахування викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики від 07 серпня 2013 року в загальному розмірі 2 976,42 доларів США, з яких: 2 500 доларів США тіло боргу; 476,42 доларів США 3 % річних.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. п. 2 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 07 серпня 2013 року в загальному розмірі 2 976,42 доларів США (дві тисячі дев`ятсот сімдесят шість, 42 доларів США), з яких: 2 500 доларів США (дві тисячі п`ятсот доларів США) тіло боргу; 476,42 доларів США (чотириста сімдесят шість, 42 доларів США) 3 % річних.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 16 квітня 2021 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина