суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Ступак О. В. та Гулейкова І. Ю.
справа № 750/2316/19
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 липня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 938 995,45 грн заборгованості за договором позики, що в еквіваленті становить станом на 27 лютого 2019 року становить

34 800,00 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 14 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Постанову Чернігівського апеляційного суду

від 13 листопада 2019 року скасовано, рішення Деснянського районного суду

м. Чернігова від 15 липня 2019 року залишено в силі.

Колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду залишаючи в силі рішення суду першої інстанції виходила з того, що зміст розписки не підтверджує, що між сторонами виникли відносини з договору позики, а підтверджує правовідносини із договору про спільну сумісну діяльність, отже, рішення апеляційного суду, яким змінено правову кваліфікацію позову та підтверджено існування між сторонами інших відносин, ніж ті, що випливають зі змісту розписки від 07 травня 2018 року, прийняте з порушенням норм статей 13, 376 ЦПК України.

Із наведеними висновками колегії суддів не погоджуємося, у зв`язку із чим, відповідно до частини третьої статті 35 ЦПК України, викладаємо окрему думку.

Встановлені судами обставини

07 травня 2018 року ОСОБА_2 власноручно склав розписку наступного змісту:

«Я, ОСОБА_2 , отримав 07.05.18 р. від ОСОБА_1 сорок вісім тисяч доларів США для спільного вирощування соняшнику на полі 7/2 с. Іванівка. Ці кошти направляються на витрати по вирощуванню, збиранню, доробці, оренди техніки, майна. Прибуток на цьому полі розподіляється пропорційно вкладеним коштам та іншим понесеним витратам. У разі форс-мажору сторони спільно вишукують вихід на протязі наступного року.

Дана розписка повертається ОСОБА_2 при поверненні сорока восьми тисяч доларів США».

Відповідач визнавав, що за умовами договору він повинен був повернути позивачу 48 000,00 доларів США та 1 800,00 доларів США за результатами розподілу прибутку.

У своїх запереченнях на позов відповідач зазначав, що дійсно 07 травня 2018 року він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 48 000,00 доларів США для вирощування соняшника, так як він (відповідач) є директором Приватного акціонерного товариства науково-виробниче об`єднання «Чернігівеліткартопля», основним видом діяльності якого є вирощування зернових. У цей же день

ОСОБА_2 на підставі договору безпроцентної позики з Приватним акціонерним товариством науково-виробничим об`єднанням «Чернігівеліткартопля» вніс 5 000 000,00 грн на рахунок очолюваного ним товариства з метою здійснення витрат на вирощування соняшника.

Також відповідач пояснював у своїх запереченнях на позов, що з жовтня по грудень 2018 року він отримав від Приватного акціонерного товариства науково-виробниче об`єднання «Чернігівеліткартопля» грошові кошти за договором безпроцентної позики 1 043 00,00 грн.

08 жовтня 2018 року під час особистої зустрічі із позивачем, він (відповідач) передав позивачу 15 000 доларів США, про що у щоденнику 08 жовтня 2018 року зроблено запис: « Андрос (07.05.2018)

1) Я винен 49 800 $

2) Я віддав 15 000 $».

За його (відповідача) дорученням ОСОБА_4 передав позивачу грошові кошти: 28 листопада 2018 року - 10 000,00 доларів США, 06 грудня 2018 року -

9 300,00 доларів США, 10 грудня 2018 року - 15 500,00 доларів США.

03 січня 2019 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 вимогу про повернення отриманих 48 000,00 доларів США.

18 січня 2019 року листом ОСОБА_2 повідомив позивача, що за результатами їх спільної діяльності після закінчення сезону та збирання врожаю розподілено прибуток пропорційно до вкладених коштів і понесених витрат. За результатом цього розподілу він передав належні позивачу 49 800,00 доларів США частинами, а саме: 08 жовтня 2018 року - 15 000,00 доларів США, 28 листопада 2018 року - 10 000,00 доларів США, 06 грудня 2018 року - 9 300,00 доларів США, 10 грудня 2018 року - 15 500,00 доларів США, у зв`язку з чим заборгованості відсутня.

Отже, сторони у справі визнавали наведені фактичні обставини та однаково розуміли характер та суть відносин, які у них виникли у зв`язку із веденням спільного бізнесу по вирощуванню соняшника, а також свої зобов`язання у цих відносинах, за змістом яких, вкладені позивачем кошти у сумі 48 000,00 доларів США у спільну діяльність підлягали поверненню йому (позивачу), окрім того, за результатами розподілу прибутку, позивачу також підлягала виплаті сума

1 800,00 доларів США, що також визнавалось обома сторонами.

Спір між сторонами існував лише щодо належності виконання зобов`язання відповідачем у цих відносин, оскільки останній стверджував, що передав позивачу кошти на загальну суму 49 800 доларів США.

Суду для вирішення спору належало перевірити доводи сторони відповідача про належне виконання зобов`язанням по передачі кошів, оскільки ні характер відносин між сторонами, ні загальних розмір грошового зобов`язання відповідача, виникнення якого підтверджувалось розпискою відповідача

від 05 травня 2018 року - сторонами не оспорювалось.

Застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526

ЦК України).

Щодо договору позики

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не збігатися з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Щодо договору про спільну діяльність

Статтею 1130 ЦК України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1131 ЦК України договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (стаття 1132 ЦК України). Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки (стаття 1133 ЦК України).

Відповідно до статті 1139 ЦК України прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

Свобода договору

Закріплений у Цивільному кодексі України принцип свободи договору, реалізується у можливості для сторін укладати договори як передбачені, так і не передбачені актами цивільного законодавства.

Цивілістична наука поділяє договори на поіменовані та непоіменовані. Договір вважається поіменованим, якщо акт цивільного законодавства виділяє його в окремий тип (вид) та визначає його ознаки. До непоіменованих належать договори, можливість укладення яких прямо не передбачена в актах цивільного законодавства (наприклад, договір надання маркетингових послуг, договір про нерозголошення конфіденційної інформації).

Отже, принцип свободи договору надає можливість учасникам цивільних відносин укласти договір, відмінний від визначених цивільним законодавством видів, але який не суперечить актам цивільного законодавства, відповідає вимогам розумності та справедливості, не суперечить моральним засадам суспільства та не порушує публічний порядок.

Сторони також можуть укласти змішаний договір, тобто такий договір, який містить елементи різних видів договорів. До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Назва договору не завжди відображає його характер, наприклад, договір, який має назву договір фінансування, за своїм змістом може бути договорами кредиту або простого товариства.

Висновки за результатами розгляду справи

У справі, яка переглядається, Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив з того, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів у борг, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором, тому вважав, що суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у справі докази, встановивши справжню природу правовідносин, що виникли між сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення боргу, оскільки зміст розписки не підтверджує існування між сторонами відносини, які виникли з договору позики.

Зазначав, що апеляційний суд не дотримався норм цивільного процесуального права (стаття 13, 367 ЦПК України) та обґрунтував своє рішення обставинами, якими позивач не обґрунтовував свій позов, вказавши, що складена сторонами розписка свідчить, що між сторонами укладений змішаний договір, який в собі містить два елементи: договору позики та договору про спільну діяльність. Висновки суду про те, що цей договір повністю виконаний позивачем, оскільки жоден з учасників справи на протилежне не посилається не відповідають матеріалам справи.

З такими висновками колегії суддів не погоджуємось, оскільки апеляційний суд, встановивши, що сторони дійшли згоди про підстави передання ОСОБА_1 ОСОБА_2 коштів саме на умовах терміновості та зворотності для ведення спільної діяльності, що підтверджується змістом розписки від 07 травня 2018 року, враховуючи визнання відповідачем свого обов`язку щодо повернення позивачу 48 000,00 доларів США після збору врожаю соняшника, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача частини неповернутих коштів.

Колегія суддів поклала в основу результату вирішення спору лише те, що між сторонами не існували відносини позики, проте, відсутність між сторонами виключно відносин позики не означає, що за встановленими обставинами справи у відповідача відсутній обов`язок з повернення грошових коштів позивачу.

Обов`язок повернути (сплатити) кошти може існувати не тільки у позичальник за договором договору позики, а й у інших видах договорів.

Суд апеляційної інстанції кваліфікував відносини сторін як такі, що виникли на підставі змішаного договору, який містить елементи позики та договору про спільну діяльність.

З таким висновком варто погодитись частково, а саме в тій частині, що між ними існують відносини, які виникли з договору про спільну діяльність, а змістом розписки від 07 травня 2018 року підтверджено домовленість сторін про те, що вкладом позивача у спільну діяльність є гроші (частина перша статті 1133 ЦК України), а за результатами спільної діяльності прибуток розподіляться таким чином: позивачу повертається сума коштів, яка дорівнює його вкладу, а інший прибуток розподіляється пропорційно вкладеним коштам. Отже відносини сторін безумовно містили зобов`язання відповідача повернути позивачу 48 000,00 доларів США.

Відповідач визнавав, що позивачу належало повернути 48 000,00 доларів США та 1800 доларів США, а тому суд зобов`язаний був перевірити, чи підтверджується належними та допустимими доказами повернення відповідачем позивачу спірної суми, а саме: 34 800,00 доларів США.

За відсутності письмових доказів повернення спірної суми, оскільки відповідач тільки у своїх поясненнях стверджував, що за його дорученням інша особа повертала кошти позивачу, без надання будь-яких письмових доказів такого повернення, враховуючи зміст розписки, у якій передбачено, що розписка повертається ОСОБА_2 при поверненні 48 000,00 доларів США, висновок апеляційного суду про стягнення коштів є законним та обґрунтованим.

Висновок Верховного Суду про залишення рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову через помилкову правову кваліфікацію стороною позивача характеру спірних відносин (як позика), не відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статей 55, 124 Конституції України, оскільки позивач визначає предмет та підстави позову, а обов`язком суду є установлення обґрунтованості позову та вирішення спору по суті заявлених вимог з визначенням правовідносин сторін, що випливають зі встановлених обставин та правових норм, які підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню в цій справі, не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суд при вирішенні справи враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

З урахуванням наведеного вважаємо, що рішення апеляційного суду підлягало залишенню без змін.

Судді О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков