Провадження № 2/755/523/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" квітня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.,

при секретарі - Кравченко А.С.

за участю - позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

провівши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб, укладений 19.05.2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис за № 527, та після розірвання шлюбу змінити позивачу прізвище на ОСОБА_5 ; визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 19.05.2012 р. перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_7 , 2016 року народження, який проживає з позивачем та переважно перебуває виключно на її утриманні. За останні декілька років шлюбні відносини подружжя поступово погіршились та насьогодні у них відсутні почуття любові і поваги, а також - немає порозуміння, кожен із подружжя має різні погляди на сімейне життя та вирішення сімейних проблем. З червня 2019 року сторони не проживають разом, спільний побут та бюджет - відсутні, таким чином фактичні шлюбні відносини сторін припинені. Позивач надалі продовжувати шлюбні відносини з відповідачем не бажає та переконана, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливі, оскільки він носить лише формальний характер, тому надання терміну на примирення вважає, недоцільним. Син подружжя від народження проживав разом з ними у квартирі АДРЕСА_1 . Після припинення спільного проживання у червня 2019 року позивач разом з сином переїхала в інше помешкання та від того часу дитини проживає з нею. Наразі позивач з сином проживають за адресою: АДРЕСА_2 . У квартирі позивачем створені всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини, її виховання. Син відвідує ЗДО № 535, має окрему кімнату, він забезпечений належним та здоровим харчуванням, одягом, іграшками, книжками. Позивач працевлаштована та має сталий дохід. Позивач не чинить перешкод у спілкуванні батька з сином, який кілька разів на тиждень буває з батьком. На думку позивача, проживання дитини з нею відповідатиме інтересам дитини, позитивно впливатиме на психологічний та фізичний розвиток дитини.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2020 року відкрито провадження у цій справі та постановлено про її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомлення учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.

03 листопада 2020 року до суду надійшов відзив відповідача, ОСОБА_3 , на позовну заяву, у якому просить суд: задовольнити позов та надати додатковий строк для подання зустрічного позову про встановлення порядку спілкування з дитиною. Не заперечуючи проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з позивачем, відповідач зауважує, що хотів би мати можливість спілкуватися з дитиною на рівні з матір`ю. При цьому, формулювання, що позивач несе основні витрати на дитину, не відповідає дійсності, оскільки він купує дитячі речі, взуття, іграшки, сплачує рахунки за навчання дитини у садочку, оплачує медичні послуги та ліки. Водночас час від часу у відповідача виникають перешкоди у вихованні сина.

04 листопада 2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якій на позові наполягає та просить задовольнити у повному обсязі. Зауважила, що за домовленістю сторін протягом тижня дитина іноді ночує у відповідача та проводить з ним один із вихідних днів. Щодо витрат на дитину, то у 2020 році відповідач одноразово сплатив курс масажу для сина вартістю 3 000,00 грн і сумарно сплатив за одне медичне обстеження, вартістю близько 1 500,00 грн, а всі інші медичні витрати на дитину позивач оплачувала самостійно. У 2020 році позивач самостійно придбала для сина осінні взуття та одяг. Після переїзду відповідач жодного разу не поцікавився чи потрібна позивачу з дитиною фінансова допомога. У вересні 2019 року та серпні 2020 року позивач сплатила за відпочинок дитини на морі. Щодо перешкод у спілкуванні з сином позивач заперечує, дитина регулярно бачиться з батьком, що відповідачем не було спростовано належними доказами. Вважає, що між сторонами відсутній спір про визначення порядку спілкування з дитиною, а у випадку його наявності, такий може бути вирішений ними у позасудовому порядку.

04 січня 2021 року до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких він заперечує проти позовних вимог про визначення місця проживання дитини та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки між батьками відсутній спір щодо фактичного проживання дитини з матір`ю та визначення місця проживання дитини з матір`ю в судовому порядку не відповідає основним інтересам дитини. Зазначає, що факт проживання дитини з матір`ю визнається сторонами, підтверджується належними та достатніми доказами. Докази щодо наявності між сторонами спору у цій частині у матеріалах справи відсутні. На думку відповідача, характер роботи позивача може передбачати відрядження або переїзд на постійне місце проживання у відповідні країни, що, у разі задоволення позову, матиме наслідком переїзд дитини за кордон разом з матір`ю. Однак такий переїзд сина не відповідатиме його інтересам, у зв`язку з руйнуванням сімейних зв`язків. Визначення місця проживання дитини з матір`ю без визначення точного місця такого проживання чи принаймні країни створює реальну загрозу порушення інтересів дитини в частині права дитини на збереження сімейних зв`язків та забезпечення її розвитку.

Ухвалою суду від 14 січня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про поновлення строку на подання зустрічного позову, зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні та визначенні способу участі у вихованні дитини повернуто заявнику.

У запереченнях на додаткові пояснення відповідача, що надійшли до суду 14 січня 2021 року, позивач, ОСОБА_1 , не погоджується з такими пояснення відповідача, вважаючи їх безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечать фактичним обставинам справи. Вважає, що позиція відповідача ґрунтується на його припущеннях та домислах, які не підтверджено жодними доказами. Заперечуючи проти визначення місця проживання дитини з матір`ю, відповідач безпосередньо підтверджує наявність спору. Позивачем було запропоновано відповідачу укласти нотаріально посвідчену угоду щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, однак відповідач відмовився від її підписання. Свій робочий час та дозвілля позивач підлаштовує під порядок виховання сина, для чого за місцем роботи їй встановлений гнучкий графік роботи, а уразі хвороби дитини саме позивач здійснює за ним догляд та забезпечує його лікування, що підтверджується її лікарняними листками.

01 лютого 2021 року судом постановлено ухвалу про повернення відповідачу судового збору за подання зустрічного позову.

У своїх поясненнях, що надійшли до суду 02 березня 2021 року, позивач вважає дії відповідача суперечливими, взаємовиключними та такими, що вводять в оману учасників справи та суд.

04 березня 2021 року до суду від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.03.2021 р. № 103/1776/41/3 щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, який представник Служби, ОСОБА_8 , підтримує повністю та просить розглянути справу без його присутності у судовому засіданні та прийняти рішення у найкращих інтересах дитини.

У підготовчому судовому засіданні позивач, ОСОБА_1 , та її представник, ОСОБА_2 , підтримали заявлений позов та просили його задовольнити повністю, з підстав викладених у ньому.

Відповідач, ОСОБА_3 , у підготовчому судовому засіданні повністю визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини з позивачем.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала позицію свого довірителя, проти задоволення позову не заперечувала.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 Цивільного процесуального кодексу України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч.3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вислухавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд доходить наступного.

Відповідно до положень ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб 19 травня 2012 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, про що складено відповідний актовий запис за № 527. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_10 (а.с. 8).

Сторони від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14).

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 36 та ст. 51 Сімейного кодексу України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

За правилом ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

У відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно із положеннями ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Відповідач визнає позов у частині розірвання шлюбу.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали не можливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх малолітньої дитини, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини з матір`ю, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, малолітня дитина, ОСОБА_11 , з червня 2019 року проживає разом із матір`ю, ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , та відвідує заклад дошкільної освіти № 535 Дніпровського району м. Києва з 19.01.2020 р. (а.с. 15, 16, 117-119).

Місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_6 , зареєстроване за місцем проживання батька - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 81, 82).

Малолітній син перебуває на утриманні позивача, ОСОБА_1 , яка, зокрема, несе витрати щодо медичного обслуговування малолітнього сина, купує йому необхідні одяг та взуття, здійснює догляд за ним (а.с. 40-47).

Сторонами не заперечується, що батько приймає участь у витратах на утримання дитини та його вихованні.

ОСОБА_1 є співробітником Представництва УВКБ ООН в Україні з 18.03.2013 р., у даний час працює на посаді фахівця з правових питань та має сталий дохід, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 120, 121).

Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За нормою ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За ч.ч. 2 та 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ст. 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За нормами ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Із Висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.03.2021 р. №103/1776/41/3 про визначення місця проживання дитини (протокол засідання Комісії № 4 від 24.02.2021 р.) убачається, що малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає із матір`ю, ОСОБА_1 , в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . В помешканні створено належні умови для проживання та виховання дитини, яка має окрему кімнату, де є все необхідне. Мати дитини є співробітником Представництва управління Верховного комісара ООН в Україні, має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, створила необхідні умови для гармонійного розвитку сина, дитина відвідує заклад дошкільної освіти № 535 Дніпровського району м. Києва. Батько дитини, ОСОБА_3 , був присутнім на засіданні Комісії та повідомив, що він не заперечує щодо проживання малолітнього сина з матір`ю, але бажає приймати активну участь у вихованні та утриманні дитини. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За нормами статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У своїй постанові від 16 січня 2019 року по справі № 487/2480/17 Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду визначив, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_6 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , мати дитини належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, має постійне місце роботи та стабільний дохід, який може забезпечити дитині належні умови проживання, виховання та навчання, створила належні умови для проживання та розвитку дитини. Батько малолітньої дитини, ОСОБА_3 , не заперечує щодо проживання малолітнього сина з матір`ю.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що проживання малолітнього ОСОБА_6 зі своєю матір`ю ОСОБА_1 відповідатиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини слід задовольнити повністю.

Згідно з ч.2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Зважаючи на відповідне клопотання позивача, їй слід відновити дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 .

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 7, 36, 51, 104, 105, 112, 114, 141, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України, Конвенцією про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 10, 76, 77-81, 209, 210, 223, 247, 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована: АДРЕСА_3 , проживає: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровани: АДРЕСА_3 ), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації (02094, м. Київ, вул. Краківська, 20) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 19 травня 2012 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Хмельницькому Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Хмельницькій області, актовий запис № 527 - розірвати.

Після розірвання шлюбу відновити дошлюбне прізвище дружини, змінивши його з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_5 ».

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, громадянина України, з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженкою м. Хмельницький, Хмельницької області, громадянкою України.

Рішення суду набираєзаконної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Дніпровський районний суд м. Києва.

Повний текст судового рішення складений 16 квітня 2021 року.

Суддя: