Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 750/10668/18

провадження № 61-10710св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в складі колегії суддів: Мамонової О. Є., Бобрової І. О., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та просив:

- визнати недійсним, починаючи з 30 липня 2008 року, пункт 4.1 розділу 4 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 липня 2008 року, укладеного між ним та відповідачем, яким передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених цим договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті;

- зобов`язати ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок його зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 31 жовтня 2006 року та зарахувати в погашення зобов`язань за вказаним договором грошові кошти, зараховані раніше в погашення нарахованої пені.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що положення пункту 4.1 розділу 4 кредитного договору від 30 липня 2008 року не відповідають пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», так як містять несправедливі умови про встановлення вимоги щодо сплати ним непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором, що суперечить передбаченому законом застереженню щодо граничного розміру пені, який в даному випадку становить 7, 5 % (15 %/2), де 15 % - процент річних за користування кредитом, які він повинен сплачувати банку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 січня 2019 року позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 4.1 розділу 4 договору про надання споживчого кредиту № 0 від 30 липня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк».

Зобов`язано ПАТ «УкрСиббанк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 30 липня 2008 року шляхом зарахування всієї сплаченої боржником суми пені до суми основного зобов`язання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції виходив з того, що встановлений пунктом 4.1 договору розмір пені на рівні подвійної облікової ставки НБУ є несправедливим, оскільки визначає непропорційно велику суму пені, яка в різні періоди дії договору складала від 13 до 60 відсотків, у порівнянні із встановленим договором розміром відсотків за користування кредитними коштами - 15, 0 % річних, а тому позовна вимога про визнання цього пункту договору недійсним є такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, оскільки безпідставне нарахування відповідачем пені вплинуло на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, місцевий суд відповідно до статті 216 ЦК України дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача здійснити перерахунок суми заборгованості шляхом зарахування всієї сплаченої позивачем суми пені до суми основного зобов`язання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 січня 2019 року скасовано й відмовлено в задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» 2 114, 40 грн у відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що розмір розрахованої банком на рівні подвійної облікової ставки НБУ пені (12 495, 13 грн) не перевищує 50 % вартості кредиту, а відтак не суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку з чим безпідставними є вимоги про визнання недійсними положень пункту 4.1 договору про надання споживчого кредиту й похідні вимоги про зобов`язання здійснити перерахунок боргу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року й залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 січня 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що вартістю послуг банку з тимчасової передачі коштів позичальнику є проценти, а тому неправильним є висновок апеляційного суду про врахування суми тіла кредиту до вартості послуг банку.

Окрім цього зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з нього судовий збір на користь банку, оскільки в силу вимог статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» він звільнений від його сплати.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 06 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції та зупинено виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в частині стягнення судового збору до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

18 червня 2019 року справа № 750/10668/18 надійшла до Верховного Суду.

АТ «УкрСиббанк» надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Установлено, що 30 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого банк надав позивачу кредитні кошти (кредит) у сумі 11 000 доларів США у формі кредитної лінії, строком до 29 липня 2015 року, зі щомісячною сплатою за користування кредитними коштами 15 % річних.

Пунктом 4.1 розділу 4 вказаного договору встановлено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або її частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в наступному порядку, а саме:

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена в гривні;

- в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті;

- пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент нарахування.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

За змістом частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункт 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначений висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

У справі, яка переглядається, установлено, що 30 липня 2008 року позивач отримав кредит у сумі 11 000, 00 доларів США на строк до 29 липня 2015 року.

Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості станом на 27 березня 2018 року становить 12 495, 13 грн, яка розрахована відповідачем відповідно до пункту 4.1 договору про надання споживчого кредиту на рівні подвійної облікової ставки НБУ.

Таким чином, установивши, що визначений сторонами в пункті 4.1 договору про надання споживчого кредиту від 30 липня 2008 року розмір пені не перевищує розумну межу відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання(п`ятдесят відсотків вартості продукції), суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання цього положення договору несправедливим і, відповідно, визнання його недійсним і зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 таких висновків апеляційного суду не спростовують.

Разом з тим, стягуючи з позивача на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 2 114, 40 грн, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на таке.

У пункті 22 частини першої Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У цій справі правовідносини між сторонами виникли з приводу надання відповідачем позивачу фінансових послуг, а отже на них розповсюджуються положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 761/2488/16-ц (провадження № 14-57цс18).

За змістом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки в силу частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з нього судового збору.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду в частині вирішення питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача судового збору в розмірі 2 114, 40 грн скасувати, а в іншій частині залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, судовий збір у розмірі 2 114, 40 грн компенсувати Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат
Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов