Справа № 2-886/2007
Провадження № 22-ц/801/1491/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вельгус В. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 рокуСправа № 2-886/2007м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Матківської М.В., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 вересня 2007 року, ухвалене суддею Вельгус В.О. в м. Хмільник, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Хмільницької міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно,

встановив:

У вересні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, в якому просила: - встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 ; - визнати за нею право власності на земельний пай в розмірі 2,54 умовних кадастрових гектарів вартістю 29 354 грн. 46 коп., який належить на праві особистої власності ОСОБА_5 згідно сертифікату серії ВН за №0167900, виданого на підставі розпорядження Хмільницької райдержадміністрації від 1996 року за №226, а також вклади на рахунках: № НОМЕР_1 в ощадкасі за №2913/06; 00/1629 в ощадкасі за №2413/06; № НОМЕР_2 в ощадкасі за №2913/06, які належать ОСОБА_5 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що після смерті батька позивача залишилася спадщина у вигляді земельного паю, а також гроші на ощадних книжках. Протягом шести місяців після його смерті ні вона, ні її мати, а також брат та сестри не зверталися із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, так як не було коштів на оформлення документів. Мати, брат та сестри відмовилися від спадщини на її користь, а вона не могла це зробити, оскільки довгий час хворіє, і ні грошей, ні часу в неї на це не було. Всі документи залишилися у неї, а тому вважає, що фактично прийняла спадщину.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 вересня 2007 року позов задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно:

- права на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН за №0167900, виданого Хмільницькою районною державною адміністрацією 28 грудня 1996 року, площею 2,54 га, що перебуває у колективній власності КСП «Зоря» с. Білий Рукав, Хмільницького району, вартістю 29 354 грн. 46 коп.;

- грошові вклади на рахунках № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 в Хмільницькому відділенні Ощадного банку України №2913/06, №0/1629 в Сьомаківському відділенні Ощадного банку України №2413/06, які належали ОСОБА_5 .

31.05.2021 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, не погодившись із вказаним рішенням подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у даній справі.

У скарзі апелянт зазначає, що написана від її імені заява про відмову від прийняття спадщини після смерті батька, яка міститься в матеріалах даної цивільної справи, є підробленою, оскільки вона її не писала та не підписувала; судом не було з`ясовано, що станом на день смерті спадкодавця разом з ним за однією адресою проживала його дружина ОСОБА_6 , а тому саме вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 ; судом залишено поза увагою, що Сьомаківська сільська рада не є належним відповідачем у даній справі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

14 червня 2021 року ухвалою Вінницького апеляційного суду відкрито апеляційне провадження і залучено до участі у справі Хмільницьку міську раду як правонаступника Сьомаківської сільської ради. Поновлено апелянту строк на апеляційне оскарження.

Ухвалою цього ж суду від 29 червня 2021 залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до участі у цивільній справі як третіх осіб, та витребувано спадкові справи після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції дійшов до висновку, що апеляційне провадження у справі слід закрити з наступних підстав.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Білий Рукав Хмільницького району Вінницької області помер батько позивача ОСОБА_2 та апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 07.05.2003 (а.с.7).

У супровідному листі Хмільницької державної нотаріальної контори від 09.07.2021 року (на виконання ухвали Вінницького апеляційного суду від 29.06.2021) вказується, що спадкова справа після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 не заводилась.

ОСОБА_2 в 2007 році (через чотири роки після смерті батька) звернулась з позовом до суду в якому, однією із вимог, було встановлення факту прийняття нею спадщини.

Відповідачем у даній справі була лише територіальна громада с. Сьомаки Хмільницького району. Заінтересованими (в позові «зацікавлені») особами були зазначені мати позивача, сестри (в т.ч. ОСОБА_1 ) та брат.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу, виходив з положень статей 1268,(«прийняття спадщини»), 1272 («наслідки пропущення строку для прийняття спадщини») та 1275 («правові наслідки відмови від прийняття спадщини») ЦК України, зробивши при цьому висновок, що позивач прийняла спадщину шляхом фактичного користування та управлінням спадковим майном, а інші спадкоємці за законом ( мати, брат та дві сестри) відмовились від спадщини на користь позивачки.

Відповідно до ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року в справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зроблено висновок, що «саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

ОСОБА_1 , в обґрунтування своєї позиції щодо порушення її прав, вказує, що на час відкриття спадщини після смерті батька в будинку була зареєстрована та проживала її мати ОСОБА_6 , яка, відповідно до норм цивільного права, діючих на той час, вважалась такою, що прийняла спадщину, і яка заповідала все своє майно свої донькам (в т.ч. їй). А оскільки її мати прийняла спадщину після чоловіка, то спадкова маса після смерті матері, на яку претендує апелянт, у своїй частці стає більшою.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 р), ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (п.4).

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом (п.5).

ОСОБА_5 помер в травні 2003 році. Заповіту не було.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто із спадкоємців за законом не звертався. На час звернення ОСОБА_2 з позовом до суду про встановлення факту прийняття спадщини в 2007 році спадкової справи не було.

В матеріалах цивільної справи є заяви від заінтересованих осіб - спадкоємців за законом першої черги з однаковим змістом, в яких говориться, що вони від спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 відмовляються на користь позивача. Таку ж заяву писала і апелянт, і дружина покійного ОСОБА_5 .

Ці заяви писались у Сьомаківській сільській раді і підписи заявників були посвідченні секретарем цієї сільської ради.

Такі заяви не можна сприймати як відмову від спадщини згідно з вимогами статті 549 ЦК УРСР та ч. 1 ст. 1273 ЦК України, адже ці заяви подані не у шестимісячний строк. Але в цих заявах відображена позиція (воля) всіх спадкоємців за законом, які у цивільній справі були зацікавленими особами з приводу спадкування саме позивачем майна після смерті ОСОБА_5 , зокрема земельної частки пай та грошових коштів.

Підсумовуючи сказане, можна зробити висновок, що єдиним спадкоємцем за законом, який виявив бажання прийняти спадщину після смерті ОСОБА_5 була позивач, яка, як встановив суд першої інстанції, прийняла спадщину фактично вступивши у володіння спадковим майном.

Мати апелянта ОСОБА_6 , хоча і була зареєстрована на час смерті в будинку, де проживав спадкодавець, своєю вищезазначеною заявою підтвердила, що спадщину після смерті чоловіка вона фактично не приймала.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина, а отже винили спадкові правовідносини між спадкоємцями за законом першої черги.

Апелянт, яка приймала участь у справі як зацікавлена особа, не прийнявши спадщину в законний спосіб, та фактично відмовившись від неї на користь позивача, не була і не могла бути учасником спірних правовідносин, а тому оскаржуваним рішенням питання про права та обов`язки апелянта не вирішувалось.

Апелянт є учасником спадкових правовідносин після смерті своєї матері - ОСОБА_6 , яка залишила по собі заповіт на доньок, в т. ч. і на ОСОБА_1 , яка, після визначення судом їй додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері (а.с.169-170), звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с.133).

Також, особливо важливе значення при розгляді судом апеляційної скарги ОСОБА_1 є з`ясування питання, чи не порушується головний принцип судочинства - принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На реалізацію цього положення Основного Закону України в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Прецедентна практика ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватися, зокрема для дотримання правил судової процедури, і це не є порушенням права на справедливий суд (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria»).

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява N 3236/03, § 42)).

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Brumarescu v. Romania» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

На думку колегії суддів, звернення ОСОБА_1 в 2021 році з апеляційною скаргою на судове рішення, яке ухвалене в 2007 році, при тому, що вона була обізнана про такий спір, а спору між близькими родичами апелянта не було (адже відповідачем була сільська рада), підтверджує бажання апелянта переглянути рішення, яке набрало законної сили, а не виправити в ньому недоліки, а тому такі дії ОСОБА_1 є порушенням принципу верховенства права.

За встановлених обставин, враховуючи, що рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 вересня 2007 року не було вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, у зв`язку з чим відсутні підстави для перегляду оскаржуваного судового рішення в апеляційному порядку.

Керуючись ст. 362, 381, 389 ЦПК України,

ухвалив:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 18 вересня 2007 року в даній цивільній справі.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 19 серпня 2021 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.В. Матківська