Житомирський апеляційний суд
Справа №287/1816/20 Головуючий у 1-й інст. Винар Л. В.
Категорія 58 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Ляшук М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 287/1816/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про захист честі, гідності та ділової репутації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 30 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Винара Л.В. в м. Олевську,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недостовірною та такою, що порушує її права на повагу до її гідності, честі та недоторканості ділової репутації, інформацію розповсюджену ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та зобов`язати вказаних осіб спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, а також стягнути з відповідачів моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100 000, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в липні 2020 року їй стало відомо, про те що відповідачі по справі сформували і підписали звернення, яке в подальшому було направлене Голові правління Укооспілки ОСОБА_14 , голові правління Житомирської облспоживспілки Григор`єву Степану Максимовичу, начальнику Олевського ВП Григоришину Ігорю Васильовичу. Суть даного звернення полягала в тому, що позивач, як керівник підприємства як самостійно так і з іншими особами, що вказані у даному зверненні, призвела до збитковості організації, в якій позивач обіймає посаду Голови правління, самостійно та в зговорі з іншими особами займається розкраданням майна, що належить Олевській РСС, міському споживчому товариству. На підставі даного звернення ревізійною комісією спілки споживчих товариств Житомирської області прийнято розпорядження № 19 від 27.07.2020 року про проведення перевірки бухгалтером ревізором ревізійної комісії ОСОБА_15 щодо обставин викладених у скарзі та надано довідку про результати перевірки. Інформація щодо позивача була поширена відповідачами у вигляді письмового звернення до вищестоящих організацій, яким підпорядкована Олевська райспоживспілка, тобто серед керівництва організації, в якій позивачка є головою правління, отже свідомо була направлена на дискримінацію її як особи, яка займає керуючу посаду. Внаслідок чого, інформація, що була викладена у зверненні та підписана відповідачами по справі стала відома співробітникам позивачки, керівництву спілки споживчих товариств Житомирської області та її співробітникам, працівникам поліції, а також іншим особам. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, підтвердженням того є довідка складена головним бухгалтером ревізором райспоживспілки ОСОБА_15 . Поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивачки на честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 30 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що інформація щодо неї була поширена відповідачами у вигляді письмового звернення до вищестоящих організацій, яким підпорядкована Олевська райспоживспілка, тобто серед керівництва організації, в якій вона є головою правління, і була свідомо направлена на дискредитацію її як особи, яка займає керуючу посаду. Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та порушує її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та надала детальні пояснення аналогічні тому, що викладено в позовній заяві та апеляційній скарзі. Пояснення в цілому стосувались виробничих процесів на підприємстві, пов`язаних із здійсненням діяльності керівника (позивача по справі), спрямованої на утримання стабільності роботи споживчого товариства та його розвитку. Позивач вказала, що інформація, зазначена в листах, не відповідає дійсності і спрямована на дискредитацію її як керівника.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Гаврилюк А.Г., відповідач ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечили, надали пояснення по суті обставин, які були ними викладені у зверненнях до вищестоящих та правоохоронних органів. Зазначили, що звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду розцінюють як тиск на пайовиків відповідачів по справі.

Інші відповідачі до апеляційного суду не з`явились, подали заяву про розгляд справи без їх участі, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про поширення інформації, яка в розумінні закону дає підстави вважати про порушення відповідачами прав позивача, які стосуються її честі, гідності та ділової репутації.

Такі висновки суду відповідають наявним в матеріалах справи письмовим доказам, встановленим обставинам та нормам матеріального закону.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідачі шляхом звернення із заявою до голови правління Укоопспілки, голови правління Житомирської облспоживспілки та начальника Олевського ВП, поширили неправдиву інформацію щодо неї, як наслідок, порушили особисті немайнові права, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Поряд з цим, відповідно до статті 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов`язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідні роз`яснення містяться і в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».

Вирішуючи спір, суд першої інстанції також обгрунтовано застосував правові позиції Верховного Суду з приводу заявленого предмету спору, про що зазначив у своєму у своєму рішенні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд апеляційної інстанції проаналізував зміст звернень відповідачів, зазначеної в них інформації та дійшов висновку, що у даному випадку мала місце реалізація ними конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

При цьому позивач не надала доказів того, що звернення відповідачів до компетентних органів із відповідними листами мотивована цілеспрямованими діями саме на приниження її честі, гідності та ділової репутації.

Отже, позивач не довела факту розповсюдження відповідачами відомостей, фактичних тверджень, які б суд мав би можливість визнати поширенням про позивача недостовірної інформації, що порушує особисті немайнові права і підлягає спростуванню.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позову.

Виходячи із наведеного, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача про те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні її клопотання про долучення до матеріалів справи диску з відеозаписом, який був розповсюджений в мережі Інтернет, не можуть бути враховані, оскільки суд розглядає справу в межах позовних вимог (ч.1 ст.13 ЦПК України), а з матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що таких вимог вона не заявляла і відеозапис в Інтернеті, на який посилається позивач, за її словами з`явився в ході розгляду справи судом першої інстанції.

Решта змісту апеляційної скарги стосується наведення правових норм та їх застосування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Олевського районного суду Житомирської області від 30 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.08.2021.

Головуючий Судді