Справа №932/7008/21
Провадження № 2-з/932/187/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2021 року м. Дніпро

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Лукінової К.С.,

за участю секретаря Киричок Л.А.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В:

До Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

31.08.2021 року до канцелярії суду від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову в якій вона просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 та заборонити його відчуження. В обґрунтування заяви, ОСОБА_1 вказала, що вищевказане нежитлове приміщення було придбане нею та ОСОБА_2 30.08.2006 року на праві спільної часткової власності за договором купівлі-проваджу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шульдіною Т.В. та зареєстрованим в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.09.2006 року за №2723. На теперішній час в неї виникла необхідність виділити в натурі її частку нежилого приміщення. Так як ОСОБА_2 було направлено їй повідомлення про намір продати частку вказаного приміщення, у зв`язку з цим в неї існують підстави вважати, що Ѕ частка даного нежитлового приміщення навіть за відсутності її згоди, може бути відчужена на користь третіх осіб, тому у разі невжиття заходів забезпечення позову відчуження цієї частки може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити подальше рішення суду.

Відповідно до вимог, викладених у ч. 1ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Отже, з урахуванням вимог вищевказаної статті, суд дійшов висновку про здійснення розгляду заяви без повідомлення учасників справи.

Дослідивши подану заяву про забезпечення позову та долучені до неї документи, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Питання забезпечення позову врегульовано у Главі 10 Розділу І ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст.152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається:1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки доводів наданих позивачем щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності і обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовних вимог, суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Суд встановив, що обраний позивачкою спосіб забезпечення позову та подана заява про забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки в поданій позовній заяві позивачка просить виділити їй Ѕ частину спірного майна. Фактично ж, позивачка згідно наданого договору купівлі-продажу від 30.08.2006 року вже є власницею Ѕ частини спірного майна. Виділ частки в натурі не тягне за собою припинення чи обмеження права власності відповідача на іншу Ѕ частку спірного майна.

При цьому, в поданій заяві про забезпечення позову позивачка просить накласти арешт в цілому на спірне майно, не врахувавши, що позовні вимоги стосуються лише Ѕ частки спірного майна.

Ще однією підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову є те, що позивачкою не надано суду доказів реєстрації прав власності на спірне майно, яким може бути Витяг чи Інформаційна довідка з реєстру прав власності на нерухоме майно та їх обтяження. Зазначене свідчить про те, що суд не в змозі перевірити, кому саме станом на дату розгляду заяви про забезпечення позову належить спірне нерухоме майно на праві власності та ким це майно обтяжено (у разі його обтяження), а відтак суд не може перевірити коло осіб, чиї права можуть бути обмежені забезпеченням позову.

Наступною підставою відмови в забезпеченні позову є те, що позивачкою не обґрунтовано та не доведено належними та допустимими доказами в чому саме у разі не забезпечення позову в обраний позивачкою спосіб може бути утруднено чи зроблено неможливим виконання рішення суду, у разі можливого задоволення позовних вимог, оскільки, як зауважила сама позивачка, вона є власницею Ѕ частки спірного майна, про виділ якого вона просить.

Таким чином, через ненадання доказів позивачкою про право власності та обтяження на спірне нерухоме майно вжиття заходу забезпечення позову може порушити права необмеженого та невстановленого судом кола осіб, що є неприпустимим, та в свою чергу призвести до незворотних наслідків.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що обраний спосіб забезпечення позову не є співмірним заявленим позовним вимогам.

Крім цього, обраний позивачкою спосіб забезпечення позову порушить права ОСОБА_3 в повній мірі користуватися належною йому часткою у приміщені, зокрема такими як реєструвати заповіти, договори оренди тощо, та вчиняти інші не пов`язані з відчуженням даного майна дії, що в своїй сукупності може призвести до незворотних наслідків.

Враховуючи з вищезазначеного, у задоволенні заяви слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності - відмовити.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали апеляційної скарги. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя К.С. Лукінова