Постанова

Іменем України

18 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 369/3017/18

провадження № 61-12454св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне підприємство «Юридична компанія «Софія»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Приватного підприємства «Юридична компанія «Софія» (далі - ПП «Юридична компанія «Софія») про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 травня 2017 року позивача прийнято на роботу до ПП «Юридична компанія «Софія» на посаду юрисконсульта.

Під час працевлаштування між позивачем та відповідачем досягнута угода щодо розміру оплати праці з мінімальним розміром в сумі 10 000,00 грн щомісячно (на руки). Відповідачем було порушено умови трудового договору в частині виплати заробітної плати. У зв`язку з чим, позивачем направлено письмове звернення щодо узгодження спірних моментів.

Після письмової претензії, 10 січня 2018 року позивачу здійснені офіційні платежі у розмірі 19 278,94 грн, 16 січня 2018 року у розмірі 4 040,94 грн, всього - 23 319,88 грн. Такий розмір заробітної плати був визначений відповідачем на власний розсуд.

Наказом № 4 від 10 січня 2018 року позивача звільнено з посади юрисконсульта з 10 січня 2018 року за прогул без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Звільнення позивач вважає незаконним. Так, у наказі відсутні дати прогулу позивача, що унеможливлює правову оцінку дій позивача. Крім цього, позивач був відсутній в останні два дні перед звільненням в офісному приміщенні, яке було визначене відповідачем, однак, продовжував здійснювати свої трудові обов`язки, що унеможливлювало визнання таких дій позивача як прогул.

З урахуванням уточнених позовних вимог та відмови від позовних вимог в частині поновлення на роботі, позивач просив:

визнати незаконним та скасувати наказ № 4 від 10 січня 2018 року ПП «Юридична компанія «Софія» про звільнення ОСОБА_1 ;

визнати дійсним трудовий договір від 17 травня 2017 року, який укладений між ПП «Юридична компанія «Софія» і ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10 000,00 грн, без врахування податкових відрахувань;

зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» змінити у трудовій книжці ОСОБА_1 запис із «Звільнений з роботи за прогул без поважних причин, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України» на «Звільнений за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зазначивши датою звільнення - дату прийняття судом рішення;

зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» нарахувати ОСОБА_1 вихідну допомогу і виплатити її у день винесення судом рішення у справі;

зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування заробітної плати ОСОБА_1 у розмірі щомісячних нарахувань виходячи із суми 10 000,00 грн (без врахування податкових відрахувань) за період з 17 травня 2017 року по 10 січня 2018 року і сплатити цю суму в день винесення судом рішення;

зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» здійснити нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 11 січня 2018 року по 21 січня 2019 року, сплатити цю суму в день винесення судом рішення;

зобов`язати ПП «Юридична компанія «Софія» провести нарахування ОСОБА_1 компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати і середнього заробітку за час вимушеного прогулу і сплатити цю суму в день винесення судом рішення;

стягнути з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн;

стягнути з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до ПП «Юридична компанія «Софія», третя особа: ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди, задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 4 від 10 січня 2018 року ПП «Юридична компанія «Софія» щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин.

Зобов`язано ПП «Юридична компанія «Софія» змінити та внести запис у трудову книжку ОСОБА_1 формулювання причини звільнення зі «звільнення за прогул без поважних причин, пункт 4 стаття 40 КЗпП України» на «звільнення у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України» та змінити дату звільнення з «10 січня 2018 року» на «15 лютого 2018 року».

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 9 376,74 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4 018,41 грн.

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 2 000,00 грн компенсації за завдану моральну шкоду.

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу про звільнення позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказу на підтвердження погодження з позивачем тривалості робочого дня, а також визначення певного місця роботи, за яким позивач повинен був протягом встановленого робочого часу виконувати свої трудові обов`язки, не надано актів про фіксування відсутності позивача на робочому місці та будь-якими іншими належними та допустимими доказами не підтверджено фіксування відсутності позивача на робочому місці. Позивач не мав обов`язку з`являтись до місця знаходження офісу відповідача, при цьому міг належним чином здійснювати покладені на нього трудові обов`язки з приводу представництва інтересів клієнтів в судових та інших державних і недержавних установах, проводити зустрічі з клієнтами та здійснювати підготовку документів поза межами офісу відповідача. Крім того, листом від 10 січня 2018 року позивачем були надані відповідачу пояснення причини відсутності його на робочому місці - несприятлива психологічна атмосфера у колективі та заборгованість відповідача по заробітній платі.

Суд першої інстанції зробив висновок про можливість зобов`язати відповідача змінити запис у трудовій книжці ОСОБА_1 на «звільнений за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю з 15 лютого 2018 року», тобто з дня вручення позивачеві трудової книжки.

Судом першої інстанції також задоволено позовні вимоги в частині нарахування вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 січня 2018 року по 15 лютого 2018 року виходячи з розміру заробітної плати 3 200,00 грн.

Враховуючи обставини справи та беручи до уваги поведінку обох сторін, а також наявність конфлікту між сторонами, період відсутності працевлаштування позивача, суд першої інстанції зробив висновок про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.

Враховуючи те, що відповідачем була виплачена нарахована заробітна плата позивачу, виходячи із розмірі 3 200,00 грн, що підтверджується довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 02 квітня 2018 року, суд першої інстанції зробив висновок про відмову в частині здійснення нарахувань та виплати заробітної плати, виходячи із суми 10 000,00 грн за безпідставністю.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, апеляційну скаргу ПП «Юридична компанія «Софія» задоволено частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПП «Юридична компанія «Софія», третя особа: ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування майнової та моральної шкоди задоволено частково.

Наказ ПП «Юридична компанія «Софія» № 4 від 10 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин визнано незаконним в частині формулювання звільнення.

Змінено формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 відповідно до наказу № 4 від 10 січня 2018 року із пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України - «прогул без поважних причин» на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України - «припинення трудового договору за угодою сторін», зобов`язано відповідача ПП «Юридична компанія «Софія» внести відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1

Стягнуто з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законними та обґрунтованими.

Однак, позивачем не надано доказів на порушення роботодавцем умов трудового договору, а тому підстави для зміни формулювання причин звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні. Враховуючи, що позивачем була здійснена пропозиція на розірвання трудового договору 10 січня 2018 року, яка фактично була прийнята відповідачем, підстави для зміни дати звільнення відсутні.

Суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями частини третьої статті 235 КЗпП України, зробив висновок про зміну формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 відповідно до наказу № 4 від 10 січня 2018 року із пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України - «прогул без поважних причин» на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України - «припинення трудового договору за угодою сторін», із внесенням відповідного запису у трудову книжку ОСОБА_1 . Оскільки судом змінено формулювання причин звільнення юрисконсульта ОСОБА_1 в наказі № 4 від 10 січня 2018 року, то суд апеляційної інстанції зробив висновок про відсутність підстав для стягнення з ПП «Юридична компанія «Софія» на користь позивача вихідної допомоги та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи обставини справи, незаконність наказу № 4 від 10 січня 2018 року в частині формулювання причин звільнення ОСОБА_3 із займаної ним посади та завдані у зв`язку з цим йому незручноcті, апеляційний суд зробив висновок, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 2 000, 00 грн, є достатнім. Крім того, в суді апеляційної інстанції, позивач погодився із визначеною сумою моральної шкоди у розмірі 2 000, 00 грн.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позивачем не пропущена позовна давність. З матеріалів справи вбачається, що трудову книжку із записом про звільнення на підставі наказу № 4 від 10 січня 2018 року позивач отримав 15 лютого 2018 року, а тому початок перебігу місячного строку звернення до суду у нього розпочався з 16 лютого 2018 року. З позовом до суду позивач звернувся 14 березня 2018 року, тобто в межах місячного строку передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій з урахуванням уточнення, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 грудня 2019 року в частині задоволених позовних вимог, передати справу в частині невирішених та незадоволених вимог на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки наданим доказам. Суди дійшли помилкового висновку про наявність письмово укладеного договору. Наказ № 3 «Про прийняття позивача на посаду» не містить ознак волевиявлення позивача. Штатний розпис був витребуваний ухвалою суду, але не наданий відповідачем. Відповідач не виконав ухвалу суду першої інстанції від 11 червня 2019 року про витребування доказів. Клопотання позивача про визнання обставини не вчинення відповідачем відповідних дій або відсутність події встановленою були або взагалі не розглянуті судами, або необґрунтовано відхилені. Трудовий договір, який укладений між позивачем та відповідачем 17 травня 2017 року, має бути укладеним у письмовій формі із підписанням його сторонами, зокрема і позивачем, та містити істотні умови, в тому числі розмір заробітної плати, але такого документу в письмовій формі не існує. Позивач до працевлаштування у ПП «Юридична компанія «Софія» працював на посаді головного юрисконсульта управління позовної роботи департаменту по роботі з проблемними активами юридичних осіб ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» і його заробітна плата дорівнювалась близько 10 000, 00 грн. Працевлаштовуясь до відповідача, позивач не мав наміру погіршувати свої умови праці, в тому числі працювати за меншу винагороду ніж ту, яку він мав. Суд першої інстанції вірно вирішив, що позивача незаконно звільнено, але невірно визначив дату. Позивач не писав заяву про звільнення. Висновок суду апеляційної інстанції щодо застосування до відносин сторін у справі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України не відповідає волевиявленню сторін, суперечить загальновизнаній судові практиці, яка сформулювалась у вирішенні аналогічних справ, зокрема, у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17. Позивач зазначає, що заява позивача про звільнення із займаної посади за угодою сторін (лист позивача від 10 січня 2018 року) не містить волевиявлення (пропозиції) позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін. Після скасування наказу про звільнення, як такого, що суперечить трудовому законодавству, для вирішення питання щодо визначення дати звільнення, суд має обґрунтовано встановити дату із посиланням на докази у справі та враховуючи волевиявлення особи, права якої порушені із посиланням на відповідний закон. Суд першої інстанції, визначивши конкретну суму грошових коштів, які підлягають сплаті позивачу, порушив право позивача на своєчасне отримання цих грошових коштів, що передбачено нормами статей 116, 117 КЗпП України. Заявлені у справі позовні вимоги мають бути задоволені у повному обсязі після ретельного дослідження правової позиції сторін у справі та всіх доказів. Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, які розглядаються у справі.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовлено, продовжено строк на усунення недоліків касаційної скарги до 14 січня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відстрочення сплати судового збору відмовлено, продовжено строк на усунення недоліків касаційної скарги до 26 березня 2021 року.

Після усунення недоліків, ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі № 369/3017/18, витребувано справу з суду першої інстанції, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року відмовлено.

У травні 2021 року матеріали цивільної справи № 369/3017/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного суду від 29 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 22 квітня 2021 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17, відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини

Суди встановили, що наказом ПП Юридична компанія «Софія» № 3 від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 призначено на посаду юрисконсульта з 17 травня 2017 року з посадовим окладом згідно штатного розпису; включено до штатного розпису посаду юрисконсульта. В наказі № 3 від 17 травня 2017 року відсутній підпис ОСОБА_1

16 травня 2017 року ПП «Юридична компанія «Софія» направлено повідомлення № 1 про прийняття працівника на роботу.

З розрахункових листків за травень-грудень 2017 року та за січень 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась заробітна плата у розмірі 3 200,00 грн щомісячно.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) сума заробітку, яка сплачувалась ПП «Юридична компанія «Софія» ОСОБА_1 становила 3 200,00 грн щомісячно (за період з травня 2017 року по січень 2018 року).

10 січня 2018 року ОСОБА_1 подав заяву ПП «Юридична компанія «Софія», в якій зазначено, що між ним та керівництвом ПП «Юридична компанія «Софія» відбулося непорозуміння щодо його працевлаштування та розміру заробітної плати, у зв`язку з чим він не може перебувати за місцем знаходження компанії та не може продовжувати здійснювати супроводження тих осіб, справами яких він займався. Пропонує вирішити мирним шляхом питання щодо погашення заборгованості юридичної компанії за весь час до моменту його звільнення, повернути йому належним чином заповнену трудову книжку із відповідним записом про прийняття на роботу 17 травня 2017 року із зазначенням керівної посади, а також записом про звільнення за згодою сторін. Вказана заява надіслана директору юридичної компанії засобами поштового зв`язку та на електронну пошту.

10 січня 2018 року наказом № 4 ОСОБА_1 звільнено з посади юрисконсульта відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України, починаючи з 10 січня 2018 року за прогули без поважних причин. Підставами звільнення у наказі № 4 від 10 січня 2018 року зазначені акти про відсутність на робочому місці ОСОБА_1 та заява ОСОБА_1 з поясненнями про відсутність на робочому місці. Підпис ОСОБА_1 у вказаному наказі відсутній, міститься лише відмітка «Від проставлення підпису про ознайомлення з наказом відмовився. Акт від 01 січня 2018 року № 03» та підпис директора.

Трудова книжка із записом про звільнення на підставі наказу № 4 від 10 січня 2018 року отримана позивачем 15 лютого 2018 року, що підтверджується відповідно до ідентифікатора поштового відстеження за номером 858 та не оспорюється сторонами у справі.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця застосувати до працівника стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати надані сторонами докази.

Для звільнення працівника за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні акти про відсутність позивача на роботі без поважних причин більше трьох годин у період з 09 січня 2017 року по 10 січня 2017 року та інші докази, які б підтверджували відсутність позивача на роботі, суди першої та апеляційної інстанції зробили вірний висновок про відсутність підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

В той же час, суд апеляційної інстанції правильно скасував наказ лише в частині формулювання звільнення.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У позовній заяві ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача змінити у його трудовій книжці запис із «Звільнений з роботи за прогул без поважних причин, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України» на «Звільнений за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю», зазначивши датою звільнення - дату прийняття судом рішення.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

У оскарженій постанові апеляційного суду зазначено, що позивачем не надано доказів на порушення роботодавцем умов трудового договору, а тому відсутні підстави для зміни формулювання причин звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні.

Згідно частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Суд апеляційної інстанції дослідив заяву ОСОБА_3 від 10 січня 2018 року, яка адресована ПП «Юридична компанія «Софія», в якій позивач пропонує відповідачу повернути йому належним чином заповнену трудову книжку із відповідним записом про прийняття на роботу 17 травня 2017 року із зазначенням керівної посади, а також записом про звільнення за згодою сторін. Вказана заява надіслана директору юридичної компанії засобами поштового зв`язку та на електронну пошту.

Отже, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що таким чином позивач виявив бажання звільнитися із займаної посади за згодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, на що ПП «Юридична компанія «Софія» не заперечувало відносно звільнення позивача із займаної ним посади і 10 січня 2018 року директором було винесено наказ про звільнення позивача із посади юрисконсульта.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що вказані обставини свідчать про волевиявлення позивача та відповідача на розірвання укладеного між ними трудового договору, проте вони вказали різні підстави звільнення.

При вирішенні вказаного питання апеляційний суд також правильно врахував ту обставину, що позивач після уточнення позовних вимог не просить про поновлення його на посаді. Ці позовні вимоги залишені без розгляду ухвалою суду, яка набрала законної сили. Тобто, позивач не має на меті поновлюватись на роботі, що також вказує на наявність його волевиявлення на припинення трудових правовідносин з відповідачем.

Отже, висновок суду апеляційної інстанцій щодо зміну формулювання причин звільнення позивача відповідно до наказу № 4 від 10 січня 2018 року не суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 815/5173/17, на який посилався позивач у касаційній скарзі.

Крім того, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 просив також стягнути на його користь з відповідача вихідну допомогу при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Проте, у зв`язку з відсутністю підстав для зміни формулювання підстав звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України - відсутні підстави для виплати вихідної допомоги.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не заявляв позовні вимоги про поновлення на роботі, відповідно такі вимоги не були предметом судового розгляду і рішення щодо них не приймалось, відсутні підстави длявиплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги щодо розміру моральної шкоди.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Враховуючи верховенство права, засади розумності і справедливості, обставини справи, суд першої інстанції зробив висновок, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.

В той же час колегія суддів не погоджується з мотивами відмови у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, який укладений між ПП «Юридична компанія «Софія» і ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10 000,00 грн, без врахування податкових відрахувань.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Позовні вимоги про визнання дійсним трудового договору в частині встановлення щомісячної заробітної плати не є ефективним способом захисту прав позивача, яким в даному випадку є стягнення заробітної плати за наявності підстав.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Враховуючи, що відсутні підстави для стягнення заробітної плати та компенсації за її несвоєчасну виплату, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні і цих позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

З урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року у справі № 308/14313/19 (провадження № 61-16158св20) колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково; постанову апеляційного суду в частині позовних вимог про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, який укладений між ПП «Юридична компанія «Софія» і ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10 000,00 грн, без врахування податкових відрахувань змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині позовних вимог про визнання дійсним трудового договору від 17 травня 2017 року, який укладений між ПП «Юридична компанія «Софія» і ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної заробітної плати в сумі 10 000,00 грн, без врахування податкових відрахувань змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов