П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2021 року м. Київ

Справа № 22-5024 Головуючий у 1-й інстанції: Кошель Б. І.

Унікальний № 357/580/20 Доповідач - Пікуль А. А.

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуль А. А.

суддів Іванової І. В.

Невідомої Т. О.

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Прохацького Руслана Олександровича в інтересах Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служи України у Київській області, про застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання,-

у с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа: Головне управління Державної казначейської служи України у Київській області, про застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання, в якому просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за прострочення грошового зобов`язання та три проценти річних від простроченої суми в загальному розмірі 197 282 грн 58 коп. та судові витрати по справі (а. с. 2-8).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 та в результаті проведених торгів переможцем оголошено ОСОБА_3 . За результатом реалізації арештованого майна, оформленого протоколом № 1114020 від 12 травня 2014 року, № 1114020/1 від 19 червня 2014 року, позивачем було перераховано на рахунки МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області кошти у розмірі 290 000 грн.

Однак в липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна недійсними та рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року позов ОСОБА_2 було задоволено. Дане рішення залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16 вересня 2015 року.

У зв`язку з вищевказаними обставинами, позивач звернувся до суду з позовом про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення на його користь з Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області грошових коштів у розмірі 223 985 грн 93 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі № 357/3369/19, яке постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишено без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

18 листопада 2019 року судове рішення у вказаній справі виконано та на рахунок позивача зараховано 223 985 грн 93 коп.

Разом з тим, отримання грошових коштів на підставі застосованої реституції не поновлює його права та інтереси в повному обсязі, оскільки рішення про визнання прилюдних торгів недійсними набрало законної сили 31 березня 2015 року, а повернуто сплачені позивачем на прилюдних торгах кошти лише на підставі рішення 18 листопада 2019 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 197 282 грн 58 коп. та судові витрати по справі.

Не погодившись з рішенням суду, представник Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а. с. 190-191).

У своєму відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , адвокат Українець М. П., вказує, що обов`язок Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути сплачені ОСОБА_1 кошти за придбання квартири виник на підставі закону з моменту набрання законної сили рішенням про визнання відповідного правочину недійним, тобто з 31 березня 2015 року. Натомість, повернення грошових коштів ОСОБА_1 здійснено у порядку реституції лише 18 листопада 2019 року. Доводи апеляційної щодо необхідності врахування постанови Верховного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 є безпідставними. З огляду на таке позивач просив апеляційний суд залишити оскаржуване рішення без змін.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні з наступних підстав.

При розгляді справи в суді першої інстанції встановлені наступні обставини.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі № 357/3369/19 задоволено позов ОСОБА_1 до Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області, ГТУЮ у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, третя особа: ПАТ «Державний ощадний банк України», про застосування наслідків недійсності правочину. Застосовано наслідки недійсності правочину та стягнуто з Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області, ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 223 985 грн 93 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишено без змін рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року.

Судами у зазначених рішеннях було встановлено, що 12 травня 2014 року відбулися прилюдні торги з реалізації арештованого МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_2 , а саме квартири АДРЕСА_1 , на примусове виконання судового рішення за виконавчим листом № 2-937, виданого 22 лютого 2010 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Печерського відділення № 3715 боргу в сумі 351 536 грн 74 коп.

У результаті проведених торгів з реалізації арештованого майна, переможцем оголошено ОСОБА_1 .

Торги арештованого майна проводилися спеціалізованою організацією Філією 11 ПП «Нива - В.Ш.» за дорученням відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, на підставі укладеного договору № 1114020 про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (предмета іпотеки) від 21 лютого 2014 року.

За результатом цієї реалізації, оформленої протоколом № 1114020 від 12 травня 2014 року, та № 1114020/1 від 19 червня 2014 року про проведення прилюдних торгів та актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки, в рахунок придбання квартири АДРЕСА_1 , 01 липня 2014 року ОСОБА_1 перерахував на рахунки МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, як оплату за лот № 1, кошти у розмірі 246 790 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 01 липня 2014 року.

Кошти у розмірі 246 790 грн розпорядженням начальника міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області № 18345266/25 від 10 липня 2010 року, були перераховані: 223 985 грн 93 коп - на користь Філії ТВБВ №10026/0187 АТ «Ощадбанк», 22 398 грн 59 коп - виконавчого збору на рахунок ГУ ДКСУ у Київській області, та 405 грн 48 коп - витрат на проведення виконавчих дій на спеціальний реєстраційний рахунок Головного управління юстиції у Київській області.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ПП «Нива-В.Ш.», міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: Печерське відділення № 3715 ПАТ «Держаний ощадний банк України», ОСОБА_1 , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до МВ ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Київській області, Державної казначейської служби України, третя особа - Печерське відділення ПАТ «Державний ощадний банк України» № 3715 про застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування шкоди. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року змінено підстави відмови у задоволенні позову, а постановою Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 357/18153/15-ц касаційну скаргу задоволено частково, рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в частині вирішення його позовних вимог про застосування наслідків недійсного правочину скасовано і залишено в цій частині в силі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року.

ПАТ «Державний ощадний банк України» не було стороною правочину, який визнано недійсним, а отже належний відповідач у справі визначений продавець, яким є Білоцерківський МВС ДВС ГТУЮ у Київській області та який і повинен повернути грошові кошти, сплачені за недійсним правочином.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При вирішенні спору районний суд керувався висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Тому районний суд виходив з того, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Районний суд вважав, що обов`язок відповідача повернути позивачу сплачені ним кошти виник з 31 березня 2015 року, тобто з дня набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ПП «Нива-В.Ш», міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: Печерське відділення № 3715 Публічного акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України», ОСОБА_1 , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними. Разом з тим, кошти відповідачем були повернуті лише на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року, а саме 18 листопада 2019 року.

Тому районний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення 3% річних у розмірі 31 167 грн 80 коп. та інфляційних втрат у розмірі 166 114 грн. 78 коп. за період з 31 березня 2015 року до 18 листопада 2019 року.

При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд виходить з наступного.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що указані висновки районного суду не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом порушені встановлені ст.89 ЦПК України правила оцінки доказів та невірно застосовано до спірних правовідносин положення ст. ст. 11, 509, 625 ЦК України.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно з роз`ясненнями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст. 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК.

У даних правовідносинах рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 вересня 2015 року задоволено позов ОСОБА_2 до ПП «Нива-В.Ш.», міського відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, треті особи: Печерське відділення № 3715 ПАТ «Держаний ощадний банк України», ОСОБА_1 , про визнання результатів прилюдних торгів з реалізації арештованого майна недійсними.

Однак наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України щодо повернення сторін недійсного правочину до попереднього стану, судом не було застосовано.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 червня 2019 року у справі № 357/3369/19, яким стягнуто з Білоцерківського МВ ДВС ГТУЮ у Київській області, ГТУЮ у Київській області на користь ОСОБА_1 223 985 грн 93 коп., набрало законної сили 09 жовтня 2019 року (а. с. 41-52).

Як убачається зі змісту цього рішення, позовні вимоги заявлені на підставі ст. 216 ЦК України - застосування наслідків недійсності правочину.

Указане рішення виконане 18 листопада 2019 року шляхом перерахування коштів у розмірі 223 985 грн 93 коп. на рахунок ОСОБА_1 (а. с. 53).

Отже рішення суду виконане протягом 40 днів після набрання ним законної сили.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за період з 31 березня 2015 року до 09 жовтня 2019 року (дата набрання законної сили рішенням суду, яким встановлено обов`язок відповідача по виплаті грошей) відсутні.

Водночас апеляційний суд вважає, що, оскільки відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання по виплаті позивачу грошових коштів, встановленого рішенням суду, яке підлягало виконанню починаючи з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили, він повинен сплатити позивачу 3% річних та інфляційні втрати за період з 10 жовтня 2019 року до 17 листопада 2019 року включно у розмірі: 717 грн. 98 коп. - 3% річних ( 223985,93 х 3% = 6719,58 : 365 х 39); 223 грн. 98 коп. - інфляційні втрати ( 223985,93 х 100,10 : 100 = 224209,91 - 223985,93), а всього: 941 грн. 96 коп.

За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення районного суду шляхом зменшення розміру стягнення з Білоцерківського МВ ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 з 197 282 грн. 58 коп. до 941 грн. 96 коп.

За правилом ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому, при частковому задоволенні позову ОСОБА_1 та частковому задоволенні апеляційної скарги відповідача, апеляційний суд, ураховуючи розмір стягнення та встановлені законом мінімальні ставки судового збору, вважає за можливе судові витрати сторін по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покласти на тих осіб, які їх понесли.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Прохацького Руслана Олександровича в інтересах Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 листопада 2020 року змінити.

Зменшити суму грошових коштів, яка підлягає стягненню з Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 , зі 197 282 грн. 58 коп. до 941 (дев`ятсот сорока однієї) грн. 96 коп.

У зв`язку з чим, рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити.

Судові витрати сторін по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покласти на тих осіб, які їх понесли.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А. А. Пікуль

Судді І. В. Іванова

Т. О. Невідома