Справа № 577/2363/21
Провадження № 2/577/879/21

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Буток Т.А.

при секретарі Кузнєцовій О.Л.

з уч. представників ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Конотоп справу за позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства «КИЇВГАЗ», третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на посаді водія автотранспортних засобів управління «Спеціалізоване автотранспортне господарство» АТ «КИЇВГАЗ» з 01.04.2021 року та стягнути з АТ «КИЇВГАЗ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обгрунтовує тим, що наказом голови правління Акціонерного товариства «КИЇВГАЗ» від 01.04.2021 року №274-П його було звільнено з роботи згідно п. 4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Вважає, що вищевказаний наказ є незаконним, безпідставним та має бути скасований. Так, з 22.03.2021 року по 31.03.2021 року він перебував на лікарняному, про що КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва було видано відповідний лист тимчасової непрацездатності. 01.04.2021 року він прибув на роботу та надав зазначений лист непрацездатності для підтвердження поважності його відсутності у згаданий вище період. Проте, йому було повідомлено, що 02.04.2021 року на роботу він може не виходити оскільки на той момент буде звільнений, будь-яких пояснень щодо причин звільнення йому не було надано, як і не було надано у визначеному чинним трудовим законодавством трудової книжки. Враховуючи обставини що склалися, засобами поштового зв`язку ним на адресу відповідача було направлено лист від 08.04.2021 року з вимогою видати трудову книжку та копію наказу про звільнення шляхом надсилання поштою з доставкою на адресу проживання. 19.04.2021 року отримав лист відповідача з документами, що вимагалися. Як вбачається з наказу 274-П його було звільнено згідно п.4 ст. 40 КЗпП України - за прогул без поважних причин, підставою винесення оскаржуваного наказу стали акт про відсутність працівника на робочому місці від 01.04.2021 року, службова записка головного інженера управління «Спеціалізоване автотранспортне господарство» від 01.04.2021 року, службова записка заступника голови правління з організаційно-комерційних питань Матвієнка І.В. від 01.04.2021 року. Він звертає увагу на те, що із жодним документом, що слугували підставою для незаконного звільнення його було не ознайомлено та їх зміст йому не відомий, крім того відповідачем знехтувано вимоги чинного законодавства, оскільки пояснення в нього не відбиралися. Наголошує, що за період двох останніх місяців, що передували незаконному звільненню він перебував у відпустці з 01.02.2021 року по 14.02.2021 року включно, та з 22.03.2021 року по 31.03.2021 року перебував на лікарняному.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 , кожен окремо, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача «КИЇВГАЗ» Мельник А.В. проти позовних вимог заперечує в повному обсязі, при ухваленні рішення просить врахувати відзив та заперечення, що містяться в матеріалах справи, в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 13-16).

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, надав заяву просить справу розглядати без його участі (а.с. 83).

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного.

Згідно зі ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст.2 ЦПК України)

Ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що наказом № 274-П від 01.04.2021 року ОСОБА_3 з 01.04.2021 року звільнено с посади водія автотранспортних засобів управління «Спеціалізоване автотранспортне господарство» АТ «КИЇВГАЗ», на підставі акту про відсутність працівника на робочому місці від 01.04.2021 року, службової записки головного інженера від 01.04.2021 року, службова записка заступника голови правління з організаційно-комерційних питань ОСОБА_5 від 01.04.2021 року, причина звільнення прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 37).

Згідно копії заяви від 01.04.2021 року ОСОБА_3 просить звільнити його з посади водія за власним бажанням (а.с. 31).

З копії акту про відсутність працівника на робочому місці від 01.04.2021 року та копії службової записки від 01.04.2021 року вбачається, що водій автотранспортних засобів управління «Спецавтогосподарство» АТ «КИЇВГАЗ» ОСОБА_3 не вийшов на роботу 01.04.2021 року та був відсутній на робочому місці з 09 год. 00 хв. до 16 год. 40 хв. Головний інженер УСАГ АТ «КИЇВГАЗ» ОСОБА_6 телефонував ОСОБА_3 для з`ясування поважності причин не виходу його на роботу, в телефонній розмові він повідомив, що знаходиться вдома, не хворіє та почуває себе добре і на роботу більше виходити не збирається. На пропозицію приїхати в АТ «КИЇВГАЗ» для надання особистих письмових пояснень та для з`ясування поважності причин невиходу на роботу, ОСОБА_3 категорично відмовився (а.с. 32,33,35).

Згідно копії службової записки від 01.04.2021 року, 01.04.2021 року на ім`я головного інженера управління «Спецавтогосподарство» АТ «КИЇВГАЗ» ОСОБА_6 надійшла заява від водія автотранспортних засобів ОСОБА_3 про звільнення його з 01.04.2021 року із займаної посади за власним бажанням. У заяві ОСОБА_3 не повідомив, що ця заява зумовлена неможливістю продовжувати роботу та не зазначив підстав для розірвання з ним трудового договору у строк, про який він просить. Для задоволення заяви водія ОСОБА_3 про звільнення за власним бажанням 01.04.2021 року з займаної посади в АТ «КИЇВГАЗ» підстави відсутні. Головний інженер ОСОБА_6 просить відмовити ОСОБА_3 у задоволенні заяви про звільнення з 01.04.2021 року із займаної в АТ «КИЇВГАЗ» посади за власним бажанням (а.с. 34).

ОСОБА_3 направлено копію наказу про звільнення та запрошено його з`явитись у відділ кадрів для отримання трудової книжки (а.с. 36).

08.04.2021 року ОСОБА_3 звернувся до АТ «КИЇВГАЗ» з вимогою видати йому трудову книжку, копію наказу про звільнення, належним чином оформлену довідку про заробітну плату, документи просить надіслати йому на поштову адресу (а.с. 47,48).

13.04.2021 року ОСОБА_3 було повідомлено про звільнення та надіслано оригінал трудової книжки, копію наказу про звільнення, оригінал довідки про доходи ОСОБА_3 за лютий березень 2021 року (а.с. 49).

22.04.2021 року ОСОБА_3 звернувся до АТ «КИЇВГАЗ» з вимогою надати йому довідку про середню заробітну плату за лютий-березень 2021 року та розрахункові листи. Документи просить надіслати на його поштову адресу (а.с. 54) 11.05.2021 року ОСОБА_3 надіслано запитувані документи (а.с. 55).

ОСОБА_3 ознайомлений з умовами колективного договору АТ «КИЇВГАЗ» та робочою інструкцією (а.с. 21-28).

З копії листка непрацездатності серії АЛГ № 966959, виданого 22.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_3 з 22.03.2021 року по 31.03.2021 року звільнений від роботи у зв`язку з хворобою (а.с. 30).

АТ «КИЇВГАЗ» 05.04.2021 року звернулося з вимогою до ОСОБА_3 про повернення несплаченої (неповернутої) суми позики у розмірі 99500 грн. протягом одного баківського дня з дня отримання цієї вимоги (а.с. 42-44).

Згідно довідки про членство у профспілці від 29.07.2021 року ОСОБА_3 водій автотранспортних засобів АТ «КИЇВГАЗ» у період з 09.12.2019 року по 01.04.2021 року не був та не звертався із заявою про прийняття членом первинної профспілкової організації АТ «КИЇВГАЗ». Будь-яка допомога ОСОБА_3 не надавалася (а.с. 93).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 пояснив, що дійсно 01.04.2021 року не вийшов на роботу і знаходився цілий день вдома.

Відповідно до cт. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» № 13 від 24 жовтня 2008 року, відповідно до ст.3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

За змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Отже, розірвання трудового договору за ст. 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність.

У Постановах від 20.06.2018 року у справі № 752/12360/16 та від 13.06.2018 року у справі № 755/3353/17 Верховний Суд вказав, що відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України звільнення працівника можливе лише за наявності підтверджених обставин про те, що роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Не встановивши порушення законодавства роботодавцем, відсутні підстави для звільнення працівника за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

В своїй заяві про звільнення ОСОБА_3 не зазначає правової підстави для звільнення.

При цьому, доказів, у відповідності до вимог ст.12, 81 ЦПК України, того, що відповідач або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю та умови колективного чи трудового договору, позивачем до суду не надано.

Тому суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині у зв`язку з відсутністю доведеності фактів порушення законодавства про працю.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Так, прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом робочого дня, а також відсутність без поважних причин більше трьох годин безперервно або сумарно. Отже, склад прогулу, вчиненого за виною працівника, характеризується двома ознаками: а) відсутністю на роботі протягом робочого дня; б) відсутністю на роботі протягом дня більше трьох годин як безперервно, так і сумарно. Відсутність на роботі з поважних причин не можна вважати прогулом. У всіх випадках прогулу роботодавець повинен вирішити питання про поважність причин відсутності працівника на роботі. Якщо він вважає, що прогул був здійснений без поважних причин, він може розірвати трудовий договір з працівником. В свою чергу обов`язок доводити поважність причини відсутності на роботі покладений на працівника.

Звільнення працівника з роботи може мати місце за одноразовий випадок прогулу без поважних причин. Але таке звільнення є правом, а не обов`язком роботодавця.

Звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням, тому під час його застосування повинні бути дотримані порядок і строки накладення дисциплінарних стягнень. Розірвання трудового договору за цією підставою можливе як у тих випадках, коли працівник після вчинення прогулу приступив до роботи, так і тоді, коли він не має наміру продовжувати працювати. У першому випадку датою звільнення буде дата, зазначена у наказі про звільнення, або останній день роботи такого працівника, в другому випадку - день, коли він фактично залишив роботу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що порушень при звільненні ОСОБА_3 з роботи не було, а тому підстав для скасування наказу не має.

Крім того, враховуючи те, що наказ про звільнення ОСОБА_3 не визнано таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для стягнення з відповідача коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 89, 259, 263-265, 315 ЦПК України, ст. 38, 40 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий 29 червня 2011 року Конотопським РВ УМВС України в Сумській області, РНОКПП: НОМЕР_2 ) до акціонерного товариства «КИЇВГАЗ», третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Конотопського міськрайонного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Буток Т. А.