Справа № 509/4907/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: представника позивача, адвоката Закліцької І.В.,

представника відповідача ОСОБА_1 , адвоката Філіппової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Овідіополь цивільну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Теком"

до

Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка", ОСОБА_1

про

стягнення 175 312,40 гривень,-

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2018 року до Овідіопольського районного суду Одеської області із позовом звернулось Приватне акціонерне товариство страхова компанія «ТЕКОМ» до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА», ОСОБА_1 стягнення 175 312,40 гривень.

Позовна заява обґрунтована тим, що 15 вересня 2016 року відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ» д.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО» д.н. НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Свята Катерина-Одеса», внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

14 грудня 2016 року постановою Одеського апеляційного суду було відмовлено у притягненні ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та зазначено, що ОСОБА_1 порушив п. 3.2. ПДР при настанні вищевказаного ДТП.

Приватне акціонерне товариство страхова компанія «ТЕКОМ» виплатило страхове відшкодування у загальній сумі 175 312,40 гривень.

Внаслідок вищенаведеного, позивач вважає, що до нього перейшло право вимоги до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІКА» на суму 49 000,00 гривень та до ОСОБА_1 на суму 126 321,40 гривень.

Оскільки вищевказані суми не були виплачені в претензійному порядку, позивач звернувся до суду за стягненням вищевказаних сум.

Відповідачем ОСОБА_1 було подано відзив на позовну заяву ПрАТ «Страхова компанія «Теком» в якому він повністю не визнав позовні вимоги та просив відмовити у їх задоволенні.

ОСОБА_1 у своєму відзиві посилався на той факт, що його не було визнано винним у вчиненні ДТП ні в порядку адміністративного, ані в порядку кримінального судочинства. В той же час, ОСОБА_1 вказує на те, що ОСОБА_2 керуючи автомобілем «РЕНО» д.н. НОМЕР_2 , рухався на заборонений червоний сигнал світлофору без включення проблискового маячку та спеціального звукового сигналу, а також без підтвердження виконання ним невідкладного службового завдання, не надав переваги ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ» д.н. НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 також посилається на те, що в журналі запису звернень про невідкладену медичну допомогу на аркушах 142, 143 були зроблені дописки, що свідчить про підробку документів на підставі яких Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 14 грудня 2016 року зробив висновок про порушення ним п. 3.2. ПДР при настанні вищевказаного ДТП.

На вищевказаних підставах, ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідачем ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» було подало до суду відзив на позовну заяву ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» в якому воно повністю не визнавало позовні вимоги та просило відмовити у їх задоволенні.

У своєму відзиві ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» посилалось на той факт, що постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2016 року жодні факти порушення ОСОБА_1 ПДР не встановлювалися та й не могли встановлюватися, адже постанова виносилась стосовно іншої особи. Тобто, дана постанова не має преюдиційного значення для суду та не є належним та допустимим доказом у розумінні ЦПК.

ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» вказує, що вина ОСОБА_1 у вчиненні ДТП від 15.09.2016 року, яка є однією із обов`язкових ознак адміністративного правопорушення, не встановлена у порядку кримінального або адміністративного судочинства та не підтверджується жодним документом у справі.

На підставі вищевказаного, ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» просило відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Закліцька І.В. позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Філіппова Т.А. просили відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази та матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» у повному обсязі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 15 вересня 2016 року у м. Чорноморськ, Одеської області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ» д.н. НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО» д.н. НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Свята Катерина-Одеса», внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

18 жовтня 2016 року на ОСОБА_2 , який керував автомобілем «РЕНО» д.н. НОМЕР_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2016 року ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2016 року постанова Іллічівського міського суду Одеської області від 25 листопада 2016 року була скасована, а справа про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 була закрита у зв`язку із відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення.

Судом встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» виплатило суму страхового відшкодування у загальному розмірі 175 312,40 гривень.

ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» направило претензії на адресу ПрАТ «Страхова компанія «УНІКА» та ОСОБА_1 із регресною вимогою сплати суми страхового відшкодування, що було виплачено.

Вищевказані претензії ПрАТ «Страхової компанії «ТЕКОМ» не були задоволені.

На підставі вищенаведеного, ПрАТ «Страхова компанія «ТЕКОМ» звернулось до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно п. 38.1.1 ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Правовий аналіз зазначеної норми вищевказаного Закону дає підстави для висновку, що у страховика виникає право на звернення до суду з позовом в порядку регресу до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу за наявності таких умов: 1) страховик виплатив страхове відшкодування потерпілій особі; 2) водій є винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди; 3) винна особа керувала транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Разом з тим, за змістом ст. 63 Конституції України в Україні діє презумпція невинуватості.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону.

Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі "Грабчук проти України" (заява N 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі "Довженко проти України" (заява N 36650/03)).

Згідно ст. 221, ч. 1 ст. 280, ч. 1 ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 124 КУпАП.

Отже, вина особи у порушенні учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів чи іншого майна (ст. 124 КУпАП) може бути встановлена постановою суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а згідно ч. ч. 2,3 ст. 10 сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 27 червня 2019 року №154/2094/16-ц у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Вина відповідача не встановлена, до адміністративної відповідальності особа не притягувалась. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не зазначено правових підстав для стягнення шкоди з відповідача та не доведено належними і допустимими доказами спричинення шкоди.

За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В обґрунтування вимог про стягнення шкоди в порядку регресу позивач посилається на постанову Одеського апеляційного суду від 14 грудня 2016 року, в якій вирішувалось питання про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, в тексті описовоїчастини якої дійсно вказано, про те, що ОСОБА_1 порушив п.3.2. ПДР, та не надав перевагу автомобілю швидкої медичної допомоги, яка здійснювала рух із включенням проблискового маячку та спеціального звукового сигналу.

Проте, суд, розглядаючи дану справу не може використати вищевказану постанову Одеського апеляційного суду як преюдиційну з огляду на наступне.

По-перше, предметом розгляду вищевказаної справи №501/2605/16-п було лише притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 . Дана справа не вирішувала питання про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .

Суд не може встановлювати вину однієї особи у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди у справі про притягнення до адміністративної відповідальності іншої особи.

А, відтак, на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення у порядку адміністративного чи кримінального судочинства, яке б встановило вину ОСОБА_1 у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталось 15 вересня 2016 року.

По-друге, Одеському апеляційному суду на момент розгляду справи №501/2605/16-п не було відомо, що в журналі запису звернень про невідкладену медичну допомогу на аркушах 142, 143 були зроблені дописки, що свідчить про підробку документів на підставі яких Одеський апеляційний суд у своїй постанові від 14 грудня 2016 року зробив висновок про порушення ОСОБА_1 п. 3.2. ПДР при настанні вищевказаного ДТП.

Так, висновком експерта від 31 березня 2020 року №148-П Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру було встановлено, що на аркушах №142-143 у журналі запису звернень про невідкладену медичну допомогу №9187-9929 розпочатий 09 вересня 2016 року, закінчений 28 вересня 2020 року проводилась дописка графи 9397/1 між графами 9396 та 9397.

Тобто, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , який керував автомобілем швидкої медичної допомоги «РЕНО» д.н. НОМЕР_2 у момент настання ДТП 15 вересня 2016 року не виконував невідкладного службового завдання та не їхав на відповідний виклик, рухався без ввімкнутого сигналу проблискового маячку та спеціального звукового сигналу.

Таким чином, позовні вимоги страхової компанії не ґрунтуються на вимогах закону, які регулюються спірні правовідносини, оскільки до вказаних правовідносин не може бути застосовано презумпцію вини заподіювача шкоди, так як у межах судового розгляду не було встановлено, що саме відповідач є особою, яка завдала шкоду майну.

Судом встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП відносно відповідача по факту вчинення вищевказаної ДТП не складався, постанова суду, якою відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП, не приймалась.

Крім того, матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач за даним фактом притягувався до кримінальної відповідальності та позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження цього.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою б відповідача було визнано винним у вчиненні ДТП, не приймалась, тому відсутні правові підстави, передбачені п. 38.1.1 ст. 38 Закону N 1961-IV, для стягнення з відповідача страхового відшкодування в порядку регресу, як з особи, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог Приватного акціонерного товариства Страхова компанія "Теком" до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка", ОСОБА_1 про стягнення 175 312,40 гривень відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 10.08.2021 року.

Суддя А.І.Бочаров