КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
ПОЛТ АВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/819/20
Провадження № 2/534/81/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Телевної М.В., представника позивача - адвоката Чернявського О.М., представника відповідача - адвоката Кондрик Н.Г., третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Горішні Плавні Полтавської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 , про визнання розписок удаваними та недійсними ,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати розписки надані ОСОБА_6 від 16.03.2020, 28.03.2020,08.04.2020 удаваними. Визнати недійсними розписки надані ОСОБА_6 ОСОБА_2 від 16.03.2020, 28.03.2020, 08.04.2020. Мотивуючи свої вимоги тим, що після смерті її чоловіка ОСОБА_4 залишилось спадкове майно. Спадкоємцями першої черги є вона, її неповнолітній син та донька від першого шлюбу чоловіка ОСОБА_6 16.03.2020 ОСОБА_1 мати неповнолітньої ОСОБА_6 прибула до неї разом з донькою та вимагала передати їм кошти, які належали її покійному чоловіку. І вона передала під розписку ОСОБА_6 84000 грн, в цій розписці було зазначено, що вказану суму передано як одну третю частину коштів, які належать її покійному чоловікові. Крім того ОСОБА_1 погрожувала їй і зазначила, що вона їй винна 200 000 доларів США. Сприймаючи погрози як реальні, 28.03.2020 ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 150 000 доларів США та 51 200 грн, про отримання яких ОСОБА_6 написала розписку про отримання таких грошових коштів як безоплатну допомогу, яка не підлягає поверненню. На прохання ОСОБА_2 зазначити у розписці , що вказані кошти отримані в рахунок частини спадку, ОСОБА_1 в грубій формі зазначила, що не буде такого писати. Крім того 08.04.2020 нею було передано ОСОБА_6 кошти у розмірі 578 887 грн. Однак частину спадкового майна на користь відповідачки переоформлено не було, таким чином вважає, що ОСОБА_5 заволоділа її коштами у розмірі 630 087 грн та 150 000 доларів США.

Просить визнати зазначені розписки удаваними та недійсними, оскільки домовленість між нею та ОСОБА_1 мала на меті саме оплатну передачу частку в спадковому майні її дочки ОСОБА_6 , а не безоплатну передачу ОСОБА_6 грошових коштів, однак узгоджені домовленості виконані не були.

Ухвалою Комсомольського міського суду Полтавської області від 15.07.2020 провадження у справі відкрито з призначенням справи до підготовчого судового засідання.

11.08.2020 до суду від ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач проти позову заперечує, посилаючись на те, що наведені позивачем у позові обставини та правові підстави позову не відповідають обставинам справи і не підтверджуються відповідними доказами ( а.с.44-53).

01.09.2020 від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Чернявського О.М. надійшла відповідь на відзив ОСОБА_6 (а.с.117).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позов підтримала та пояснила суду, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який загинув, до його смерті вона з його донькою від першого шлюбу відповідачкою ОСОБА_6 спілкувалась добре, вона у них проживала іноді і проводила вільний час, з ОСОБА_1 не спілкувались, боргів перед ними в неї не було. Після смерті ОСОБА_4 вона зустрічалась із ОСОБА_1 ініціатором вказаних зустрічей була ОСОБА_1 , оскільки вона успадкувала 1/3 частину майна після смерті чоловіка і донька ОСОБА_1 також успадкувала 1/3 частину , то ОСОБА_1 просила її відмовитись від 1/3 частини, оскільки вважає, що це не справедливо, що я перебувала у шлюбі всього 2 роки. З березня по квітень вона передавала кошти ОСОБА_6 частину після того як повернули борг чоловіка і частину за майно, а саме: 1/3 частину приміщення поліграфії у м. Горішні Плавні і вона просила написати про це розписку, однак, що це передані кошти за майно ОСОБА_6 відмовилась писати, а вона наполягала, вони пообіцяли, що після передачі всіх коштів вони перепишуть на неї частину приміщення, однак цього не відбулось і кошти їй повернуті не були.

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила суду, що позов не визнає повністю, посилаючись на те, що після смерті батька ОСОБА_4 вони приїхали до приміщення батькової фабрики і відчинили сейф в якому були грошові кошти у різній валюті, пізніше ОСОБА_2 вказані кошти розділила між спадкоємцями і надала їй як спадок батька, під розписки. Розписки були написані зі слів ОСОБА_2 , яка зазначила, що має юридичну освіту і знає як писати вірно розписки, вона їй повністю довіряла, оскільки вони перебували у добрих відносинах. Про передачу її частини приміщення ОСОБА_2 розмов у них не було, оскільки вона не мала намірів здійснювати продаж вказаного приміщення. При написанні розписки тиск на неї ніхто не здійснював.

В судовому засіданні третя особа ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 пояснила суду, що вона була присутня при передачі грошових коштів , що залишились після смерті ОСОБА_8 . ОСОБА_2 її дочці ОСОБА_6 , якій буде розмір коштів вони не знали, розписку донька писала зі слів ОСОБА_2 . Розмов про те, що ці кошти за частину приміщення, що належить ОСОБА_6 у них не було.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 27.04.2018 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 16-17).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на все його майно, спадкоємцями першої черги якого є дружина ОСОБА_2 , син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та які відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом отримали по 1/3 частині спадщини, яка складається з поліграфічного центру, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 1955,2 кв.м (а.с.18).

Згідно листа законного представника ОСОБА_6 - ОСОБА_1 , яка зверталась до ОСОБА_2 з приводу питання про добровільний поділ майна та можливий варіант розподілу в натурі нежитлових будівель та споруд, ОСОБА_1 просила ОСОБА_2 розглянути питання про добровільний поділ майна та пропонувала можливий варіант розподілу в натурі нежитлових будівель та споруд згідно висновку експерта №12-20 за результатами проведення будівельно-технічного дослідження нежитлових будівель та споруд розташованих в АДРЕСА_1 складеного 29.02.2020 судовим експертом Маківським М.В. (а.с.22-23).

Відповідно до розписки від 16.03.2020 ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 суму в розмірі 84000 грн , яка є 1/3 від загальної суми 250000 грн, загальна сума отримана ОСОБА_2 від ОСОБА_10 , який мав даний борг перед ОСОБА_4 (а.с. 24).

Відповідно до розписки від 28.03.2020 ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 безоплатну матеріальну допомогу у розмірі 150 000 доларів США та 51 200 грн, вказана сума поверненню не підлягає ( а.с. 25).

Відповідно до розписки від 08.04.2020 ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 безоплатну матеріальну допомогу у розмірі 578887 грн, вказана сума поверненню не підлягає ( а.с. 26).

Відповідно до свідоцтва про зміну імені від 11.08.2020 ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с.127).

Відповідно до листа законного представника неповнолітньої ОСОБА_6 - ОСОБА_1 14.04.2020 , яка звернулась до ОСОБА_2 про вирішення питання щодо добровільного поділу майна та запропонувала можливий варіант розподілу в натуру нежитлових будівель і споруд , згідно висновку експерта №12-20, вказане питання запропонувала вирішити 20.05.2020, на вказаний лист ОСОБА_2 , повідомила, що ними в даний час не врегульовано питання про добровільний поділ майна і з пропозицією ОСОБА_1 вона погодитись не може (а.с.89,91).

Відповідно до листа ОСОБА_2 , останньою ОСОБА_6 було повідомлено, що нею розглянуто пропозицію від 30.06.2020 про купівлю 1/3 частини об`єкту поліграфічного центру і зазначає, що з врахуванням укладеного попереднього договору купівлі-продажу 1/3 частки відповідно до якого їй було сплачено 172 865 доларів США, а отже вона погоджується придбати вказану частку за 88 550 доларів США (а.с.130) при цьому відповідно до листа від 08.09.2020 ОСОБА_6 повідомила ОСОБА_2 , що намірів продажу належного спадкового майна вона не мала і вказані обставини щодо укладання попереднього договору купівлі-продажу є надуманими (а.с.131).

Судом встановлено, що розписки від 16.03.2020, 28.03.2020, 08.04.2020 р. дійсно написані та підписані ОСОБА_6 , яка стверджує, що дані розписки вчинено без наміру створення правових наслідків. Вказує, що ці суми грошових коштів були отримані, як спадок з готівкових коштів, що залишились після смерті батька ОСОБА_4 .

Як зазначає позивач, мотив розписок полягав у тому, що ОСОБА_6 отримала вказані кошти як продажу своєї частки у спадковому майні, а саме: 1/3 частини поліграфічного центру, що знаходится у АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що вказані розписки в дійсності є удаваними, оскільки вона частково сплатила відповідачці кошти за придбання частини приміщення поліграфічного центру, тобто фактично вказана нерухомість після повної оплати повинна перейти у її власність шляхом купівлі - продажу.

Так, відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України, під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від б листопада 2009 року передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Узагальненням Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторона мали на увазі (який сторони приховали).Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що за удаваного правочину настають інші права та обов`язки, ніж ті, що передбаченіправочином.За удаванимправочином обидвісторони свідомо, з певною метою,документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошовусуму (ст.655ЦК), що імало місцев даному випадку та підтверджується вищевказаною розпискою.

Тобто позивач наголошує на тому, що в дійсності, між нею та ОСОБА_5 була домовленість про оплатну передачу частки у спадковому майні ОСОБА_6 , а не безоплатну передачу ОСОБА_6 коштів, отже між нею і відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу 1/3 частини спадкового майна ОСОБА_6 , яка після повної оплати повинна була бути передана ОСОБА_2 , а нею в свою чергу на користь відповідачки була сплачена часткова їх вартість.

Відповідно до висновку експерта №840/841 від 21.08.2020 вартість 1/3 частини поліграфічного центру складає 5 430 097 грн (т.1 а.с. 213-237), вказана сума дійсно майже збігається з сумою, яка була передана ОСОБА_2 відповідачці ОСОБА_6 , на що звертав увагу представник позивача, однак на момент укладення розписок сторони не були обізнані про вказану вартість, оскільки зазначені розписки були складені у березні та квітні 2020 року, а висновок складений у серпні 2020, що спростовують вказану обставину .

Відповідно до положень ст. 235 ЦК України, а саме, - удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до ч.2 ст. 12 ЦПК України, - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини статті 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільній справі не є обов`язком суду,крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ч.2 ст. 89 ЦПК України, - суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК).

Достатніми є докази, які усвоїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК).

Вирішуючи, питання про достатність доказів наданих сторонами для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд приходить до висновку, що надані докази не є достовірними та достатніми для підтвердження факту удаваності розписок від 16.03.2020, 28.03.2020,08.04.2020.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних розписок удаваними, застосування правових наслідків удаваного правочину, оскільки позивачем достовірними та достатніми доказами не доведено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , виникли інші правовідносини, ніж передбачені розписками та те що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які зазначені у розписках, сторони були присутні при складанні розписок, без здійснення будь якого тиску, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Загальними засадами цивільного законодавства є у тому числі справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України).

Таким чином, з обгрунтування позову та заперечень наданих сторонами випливає, що ОСОБА_6 , дійсно вчинялася дія з написання вищевказаних розписок, в неї на меті було отримання цих коштів безоплатно і за її внутрішнім переконанням ці кошти були, передані їй як спадок, що залишився після смерті батька і які були поділені порівну між спадкоємцями, що і зазначено у розписці від 16.03.2021, із змісту якої випливає, що ОСОБА_6 отримала суму у розмірі 84000, що є 1/3 частиною від загальної суми 250 000 грн, яку вона отримала від ОСОБА_2 . Суду не надано доказів щодо домовленності про яку зазначає ОСОБА_2 , оскільки вказані розписки передбачають лише передачу коштів дочці покійного ОСОБА_4 безоплатно та без їх повернення.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання розписок удаваними та недійсними не підлягає задоволенню.

В порядку ч. 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на повну відмову у задоволенні позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 202, 203, 215, 231 Цивільного кодексу України,

у х в а л и в :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 , про визнання розписок удаваними та недійсними - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Відомості, що не оголошуються:

Повне ім`я позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Повне ім`я відповідача: ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_3 ,

Третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 ,

Суддя Т.О.Куц