Ухвала

Іменем України

09 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 642/5186/20

провадження № 61-12041ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 05 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Вахрушева Ольга Олександрівна , про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О. О. 05 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 13; застосувати наслідки недійсності договору дарування та передати в його особисту власність відчужену за недійсним договором спірну квартиру; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину спірної квартири.

Позов ОСОБА_2 мотивовано тим, що він є громадянином Французької Республіки. 31 липня 2013 року за його кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1 та зареєстровано за сторонами право власності по 1/2 частині вказаної квартири. При нотаріальному посвідчені приватним нотаріусом зазначеного договору купівлі-продажу його текст було перекладено дипломованим перекладачем з української мови на французьку, про що наявна відмітка. 15 березня 2014 між сторонами було зареєстровано шлюб. Він часто виїжджав за межі України, тому відповідач запропонувала йому укласти договір, за яким вона зможе сплачувати комунальні послуги за його частину квартири без його присутності. Відповідач запевнила, що в Україні існує така процедура і для цього необхідно укласти відповідний договір, який не потягне за собою настання жодних юридичних наслідків. Тому 05 січня 2017 року сторони звернулися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. для укладання договору з утримання відповідачем 1/2 частини спірної квартири. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано. 30 липня 2020 року між сторонами виникла суперечка, під час якої він дізнався, що згідно з оспорюваним договором він подарував належну йому 1/2 частину спірної квартири відповідачу. Оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки при його укладенні мала місце помилка. Він не володіє українською мовою, тому був позбавлений можливості з`ясувати факт укладення саме договору дарування. Він спілкувався з відповідачем англійською мовою. Під час нотаріального посвідчення оспорюваного договору нотаріусом не було залучено перекладача та не виготовлено екземпляра договору французькою мовою. Не знаючи процедури оформлення нотаріальних документів в Україні, довірившись відповідачу як своїй дружині та нотаріусу (третій особі), він підписав договір, який не відповідав його внутрішній волі та був іншого змісту, ніж він розраховував. Вважаючи, що між сторонами було укладено договір утримання житла, він надсилав відповідачу кошти для сплати комунальних послуг за його частину квартири.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 05 січня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О. О. 05 січня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 13. Постановлено застосувати наслідки недійсності договору дарування та передати в особисту власність ОСОБА_2 відчужену за недійсним договором дарування 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що позивач є громадянином Франції, не володіє вільно українською мовою, тому при посвідченні оспорюваного договору дарування нотаріус зобов`язаний був забезпечити присутність перекладача із знанням французької мови. Позивач не мав вільного і свідомого волевиявлення на укладення оспорюваного договору дарування від 05 січня 2017 року та на передачу у власність відповідача належної йому частки спірної квартири, оскільки вважав, що укладає договір про утримання відповідачем його частки квартири та про сплату нею комунальних послуг за нього за його відсутності.

15 липня 2021 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 05 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що ОСОБА_2 знав і розумів російську мову, якою з нею спілкувався у побуті. Також він розумів українську мову при підписанні документів у відділі державної реєстрації актів цивільного стану при укладенні шлюбу, договору купівлі-продажу та договору дарування, самостійно замовляв квитки на залізничний транспорт, користувався банківськими послугами. В особистому листуванні з 2012 року по 2017 рік він висловлював бажання подарувати їй належну йому частину спірної квартири. Укладаючи оспорюваний договір дарування, ОСОБА_2 підтвердив, що він усвідомлює значення своїх дій, перебуває при здоровому розумі та ясній пам`яті, діє добровільно, за відсутності будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, та згідно з вільним волевиявленням, яке повністю відповідало йому внутрішній волі, володіючи українською мовою, що дало йому змогу прочитати і правильно зрозуміти суть та зміст укладеного договору. Тому суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання договору дарування недійсним. При цьому суди не врахували правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 та в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Французької Республіки.

31 липня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як покупці, придбали вказану квартиру, по 1/2 частині кожний. Вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. При нотаріальному посвідченні договору його переклад на французьку мову здійснено дипломованим перекладачем, про що в договорі наявна відповідна відмітка.

З 15 березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

05 січня 2017 року за договором дарування ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 належну йому 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В договорі дарування зазначено, що сторони попередньо ознайомлені з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин. ОСОБА_1 стала власником зазначеної квартири. Оспорюваний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. Сторони не заперечують, що при посвідченні договору дарування дипломований перекладач нотаріусом не залучався.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 вказав, що оспорюваний договір дарування є недійсним, оскільки при його укладенні не було залучено перекладача, а він не розуміє української мови та помилився щодо предмета правочину.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що згідно з частинами першою-третьою статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Також апеляційний суд врахував правовий висновок щодо застосування статті 229 ЦК України, викладений в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження №61-2779св18), про те, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійним, оскільки позивач є громадянином Франції, не володіє вільно українською мовою (належних доказів того, що ОСОБА_2 на день укладення оспорюваного правочину володів українською мовою в обсязі, достатньому для розуміння його змісту, матеріали справи не містять), тому при посвідченні оспорюваного договору дарування нотаріус зобов`язаний був забезпечити присутність перекладача із знанням французької мови.

При цьому суди обґрунтовано звернули на увагу на те, що при нотаріальному посвідчені договору купівлі-продажу спірної квартири від 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Вахрушевою О. О. було враховано, що один з покупців - позивач ОСОБА_2 є іноземцем (громадянином Франції), та не володіє українською мовою, тому було залучено дипломованого перекладача для перекладу договору на французьку мову, про що свідчить підпис перекладача в самому договорі. Натомість при посвідченні оспорюваного договору дарування від 05 січня 2017 року приватним нотаріусом Вахрушевою О. О. не було залучено перекладача.

Доводи заявника про неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, про те, що аналіз статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим, не заслуговують на увагу, оскільки висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду. Судами встановлено обґрунтованість позовних вимог та порушення прав позивача.

Аргументи заявника про те, що висновки апеляційного суду суперечать правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18, є неспроможними, так як у наведених заявником справах встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами попередніх інстанцій в цій справі. Крім того, заявник не вказав, яку норму права в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував без урахування висновків щодо її застосування, викладених у згаданих постановах Верховного Суду. Формальне посилання на витяги з постанов Верховного Суду, з відтворенням у касаційній скарзі частини цих постанов, присвяченої оцінці доказів, які до того ж зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій в цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Посилання на зазначені постанови Верховного Суду, як і доводи касаційної скарги про те, що позивач розумів українську мову та усвідомлював зміст оспорюваного договору дарування, зводяться до незгоди заявника з установленими судами обставинами та оцінкою ними доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 05 січня 2021 року та постанови Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 05 січня 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 08 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Вахрушева Ольга Олександрівна , про визнання договору дарування недійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко