Справа № 144/518/21
Провадження № 2/144/556/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" серпня 2021 р. смт. Теплик

Теплицький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої - судді Бондарук О.П.,

з участю секретаря судового засідання - Сторожук О.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Панченко Д.І.,

представника третьої особи - Гижко О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Теплик в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

29 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Теплицького районного суду з позовом до неповнолітнього ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Теплицької селищної ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов мотивований тим, що він є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який отримав в порядку спадкування після смерті дружини. В даному будинку разом із ним проживали його син ОСОБА_4 , дружина останнього ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_2 . Усі мешканці будинку були у ньому зареєстровані. Однак в липні 2013 року його невістка ОСОБА_3 розірвала шлюбні відносини з його сином, забрала онука та виїхала з будинку, в результаті чого спілкування між ними повністю припинилось. Син ОСОБА_4 шукав засоби зв`язку дружини та сина, і на запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України отримав відповідь про те, що його осин ОСОБА_2 30.03.2014 року виїхав за межі України на територію Російської Федерації.

Син ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з важкою хворобою сина за останні роки його життя позивач поніс значні матеріальні затрати. У зв`язку з тим, що у його будинку зареєстрований онук, він не може в повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Онук не проживає у його будинку з липня 2013 року, жодних зв`язків ні з сином за його життя, ні з ним не підтриував та не підтримує.

Позивач посилається на вимоги ст. 29 ЦК України та вважає, що оскільки батько відповідача ОСОБА_2 помер, то на даний час єдиним місцем проживання та реєстрації онука може бути тільки місце проживання його матері ОСОБА_3 .

Просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

У своєму відзиві на позовну заяву третя особа орган опіки та піклування Теплицької селищної ради в особі селищного голови Р.Трамбовецького, посилаючись на правові позиції Верховно суду, проти задоволення позовних вимог заперечив. Стверджує, що неповнолітній ОСОБА_2 не може бути позбавлений права користування жилим приміщенням, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, так як не має достатнього обсягу цивільної дієздатності.

Представник позивача - адвокат Панченко Д.І., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги від 23.03.2021 року, у відповіді на відзив з висновками третьої особи та посиланнями на правові позиції ВС не погодився. Звернув увагу на те, що такі позиції стосуються дітей, у яких двоє батьків. В даному ж випадку батько неповнолітнього відповідача ОСОБА_4 помер, а тому, згідно вимог ст. 29 ЦК України, на даний час єдиним місцем проживання та реєстрації ОСОБА_2 може бути тільки місце проживання його матері ОСОБА_3 .

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 20.04.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання 13 травня 2021 року.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 30.05.2021 року здійснено перехід зі спрощеного провадження в загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 09.06.2021 року.

Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті на 05.08.2021 року.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Панченко Д.І. позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі начальника служби у справах дітей Теплицької селищної ради Гижко О.Г. в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на обставини, зазначені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши позивача та його представника, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява та відзив на неї, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , який успадкував після смерті дружини ОСОБА_7 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВМІ №158593 (а.с. 16) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СКК №590803 (а.с. 17).

Відповідно до довідки №277, виданої 24 лютого 2021 року виконкомом Теплицької селищної ради, до складу сім`ї ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , входить онук ОСОБА_2 (фактично за вказаною адресою не проживає) (а.с. 6).

З копії домової книги у будинку по АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (а.с. 12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зняті з реєстрації у будинку по АДРЕСА_1 10.06.2015 року за рішенням суду (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер син позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

Згідно довідки №254/К-2956 від 16.06.2014 року, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 30.03.2014 року виїхав за межі України на територію Російської Федерації (а.с. 9).

Рішенням ЛКК №203 від 16.03.2021 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду та не здатний до самообслуговування (а.с. 8).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено його права, як власника житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Розглядаючи даний спір, суд дотримується балансу захисту права власності позивача, з яким відповідачі з 2013 року не проживають, не ведуть з ним спільне господарство, а тому втратили право на користування будинком позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У силу частини першої статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Відповідач ОСОБА_2 є неповнолітнім, а тому, згідно вимог ст. 29 ЦК України, місцем його проживання є місце проживання його батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 виїхав за межі України 30.03.2014 року разом із своєю матір`ю. Батько ОСОБА_2 - ОСОБА_4 помер, а тому місцем проживання ОСОБА_2 є місце проживання його матері.

За змістом зазначених вище норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Така позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 13 жовтня 2020 року № 447/455/17.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості скористатись правом на оформлення субсидії та звернутись за її призначенням, оскільки у будинку, який належить йому на праві приватної власності зареєстрований неповнолітній відповідач ОСОБА_2 .

Останній із позивачем не спілкується, родинних зв`язків не підтримує, з липня 2013 року у будинку позивача, що по АДРЕСА_1 , не проживає, спільного господарства із позивачем не веде, що дає підстави суду зробити висновок про наявність формальних родинних зв`язків онука з позивачем.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що у даному спорі переважає право позивача, як власника будинку, вільно володіти, користувась і розпоряджатись своєю власністю, ніж право відповідача користуватись вказаним житловим будинком.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 7, 64, 156 ЖК УРСР, ст. ст. 3,6 СК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Теплицької селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим будинком по АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Теплицький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник позивача - адвокат Панченко Дмитро Іванович, АДРЕСА_2, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН №000677 від 05.05.2020 року;

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 .

Законний представник відповідача ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП суду не відомий

Третя особа - представник органу опіки і піклування в особі начальника служби у справах дітей Теплицької селищної ради Гижко Олени Григорівни на підставі довіреності № 523 від 01.04.2021 року, виданої виконкомом Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

Повний текст рішення виготовлено 13 серпня 2021 року.

Суддя