РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

28.07.2021 року смт. Мангуш

Першотравневий районний суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Демочко Д.О.

при секретарі Цукановій Л.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди, суд -

ВСТАНОВИВ:

15.02.2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Першотравневого районного суду Донецької області із позовом до ОСОБА_2 про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України головуючою по справі було визначено суддю ОСОБА_16

Згідно розпорядження заступника керівника апарату Першотравневого районного суду Донецької області від 19.07.2019р. по справі проведений повторний авторозподіл у зв`язку із відрахуванням судді ОСОБА_16 зі штату Першотравневого районного суду Донецької області.

Згідно протоколу повторного автоматичного авторозподілу судової справи між суддями від 19.07.2019р. головуючим суддею по справі визначений суддя Демочко Д.О.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її дочка ОСОБА_3 протягом 5 років проживала зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , за час проживання з ним ОСОБА_3 народила трьох дітей. Однак у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 поводився неадекватно, бив її а також чинив психологічний тиск на дітей ОСОБА_3 прийняла рішення розірвати шлюбні відносини. Після розірвання шлюбу в листопаді 2018 року, троє онуків позивачки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишилися проживати з її дочкою а також з позивачкою та її чоловіком ОСОБА_8 в Маріуполі.

Однак в грудні 2018 року ОСОБА_2 з метою надання морального тиску на ОСОБА_4 (так як в цей час розглядалося цивільна справа про поділ спільно нажитого в шлюбі майна), викрав з квартири трьох дітей і відвіз їх у невідомому напрямку.

З метою дискредитації позивачки та її дочки, створення помилкової думки про їх сім`ю ОСОБА_2 став поширювати неправдиву інформацію про те, що позивачка страждає психічними розладами. У листі яке він направив директору гімназії № 2 Маріуполя зазначено, що позивачка, ОСОБА_1 страждає психічними розладами, такий же лист він надав в Першотравневий районний суд Донецької області, де слухалася справа про визначення місця проживання дітей, а також в органи опіки і поліцію.

Згідно довідки № 139 від 12.02.2019 з психіатричної лікарні № 7, позивачка не зверталася за психіатричною допомогою в вищевказане заклад, відомостей про надання їй психіатричної допомоги в інших установах, немає.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_2 завдає позивачці моральні страждання, він дискредитує її перед малолітніми онуками у вихованні яких вона брала участь а також перед громадянським суспільством, органами влади та самоврядування Донецької області.

Як вважає позивачка, неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 їй завдано моральної шкоди, яку вона з урахуванням способу поширення недостовірної інформації оцінюю в 100000 (сто тисяч) гривень.

Враховуючи вищевикладене позивачка ОСОБА_1 просить зобов`язати ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію про неї шляхом повідомлення про прийняте у справі рішення не пізніше місяця з дня набрання ним законної сили, стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь компенсацію заподіяної мені моральної шкоди в сумі - 130000 (сто тридцять тисяч) гривень та понесені нею судові витрати.

16.12.2020 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву в якому не визнав позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав.

Позивачка є колишньою тещею відповідача і в них склалися неприязні відносини через різні погляди на виховання дітей відповідача, тобто онуків позивачки. ОСОБА_1 неодноразово вчиняла сварки, налаштовувала дітей проти батьків, саме тому в своєму зверненні від 14.12.2018 року до директора гімназії № 2, де навчалися сини відповідача ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , останній вказав, що мати дітей ОСОБА_12 виїхала за кордон, покинувши трьох дітей (молодшому сину ОСОБА_7 не було на той час ще і двох років) на свою матір ОСОБА_1 , яка страждає на психічні розлади. відповідач дійсно був цим занепокоєний, і в першу чергу переживав за своїх дітей. Відповідач просив директора про допомогу в реалізації його батьківських прав, а саме повідомити про фактичне місце проживання моїх дітей, оскільки позивач, з якою на той час знаходилися всі троє дітей, налаштовувала дітей проти батька, не давала можливості з ними бачитися, вимкнула телефон.

Таким чином, звернення позивача до директора гімназії стосувалося зовсім не позивача і не її здоров`я, він не вказував на який-то конкретний діагноз хвороби позивача, а лише вказав на факт, який вже було відомо невизначеному колу людей і який не приховувала навіть рідна дочка позивачки - ОСОБА_12 . Вона відкрито надавала оцінку діям своїх батьків і розповідала про них знайомим, а також надавала про ці факти покази слідчому в якості свідка 25.09.2013 року в кримінальному провадженні № 0002226 від 31.06,2013 року в Калінінському РВ м. Донецька, коли Донецьк ще був містом, підконтрольним державі Україна.

Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецеденти і й судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як вважає відповідач, позивач не навела в своєму позову доводів про те, які саме її особисті немайнові права порушено його зверненням до директора гімназії, та яким чином мій лист, адресований директору, дискредитує її в очах онуків, а також перед цивільним суспільством, органами влади та самоуправління Донецької області.

Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з`явилися , надали заяву у якій просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд, вивчивши доводи сторони позивача, заперечення сторони відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За правилами, встановленими частиною першою статті 30 Закону України від 02.10.1992 №2657-ХІІ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Пленум Верховного Суду України у пунктах 1, 19 постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що, беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Частиною другою статті 47 1 Закону «Про інформацію» встановлено, що оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, за приписами статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії ).

Відповідно до частини 1 статті 277 ЦК фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 Постанови роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

В своєму зверненні від 14.12.2018 року до директора гімназії № 2 відповідач вказав, що мати дітей ОСОБА_12 виїхала за кордон, покинувши трьох дітей на свою матір ОСОБА_1 , яка страждає на психічні розлади. Він просив директора про допомогу в реалізації його батьківських прав, а саме повідомити про фактичне місце проживання дітей, оскільки позивач, з якою на той час знаходилися всі троє дітей, не давала змоги батьку спілкуватися з синами (а.с.6).

Звернення відповідача до директора гімназії стосувалося зовсім не позивача і не її здоров`я, він не вказував на який-то конкретний діагноз хвороби позивача, а переймався питаннями виховання своїх дітей та намагався з`ясувати їх місце перебування.

Суд, вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначені вище вислови у листі до директора гімназії № 2, написаним відповідачем, мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_15 , а висловлювання відповідача у листі є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню та є суб`єктивною думкою останнього і результатом критичної оцінки певних подій та фактів щодо поведінки позивача під час спільного мешкання відповідача ОСОБА_2 та його колишньої дружини ОСОБА_12 - доньки позивача.

Тому, викладені вище відомості не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного ст. 277 ЦК України порядку, а її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані та обставини стосовно особи позивача, є висловленою думкою для опису існуючого, на переконання відповідача стану проблеми.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Допустимі межі прийнятної критики в діях відповідача за практикою їх тлумачення Європейським Судом з прав людини в рішенні від 27.02.2001 у справі Єрузалем проти Австрії визначаються лише у випадку поширення оціночних суджень, правдивість яких не може бути ані доведена, ані спростована, до яких не відносяться ті з висловлювань, що не містять фактичних даних, що складають наклеп, тобто завідомо неправдиві вигадки про начебто вчинений протиправний чи аморальний вчинок або інші ганебні відомості, що може бути спростований.

Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел.

Оскільки факт поширення недостовірної інформації з боку відповідача не знайшов свого підтвердження, тому суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди.

З огляду на викладене суд не знаходить достатніх підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 5, 7, 10 - 13, 19, 23, 76 - 81, 89, 209 - 211, 213, 228, 229, 258, 259, 263 - 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди- відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення виготовлено 06.08.2021 року.

Апеляційна скарга на рішення Першотравневого районного суду Донецької області може бути подана до Донецької апеляційного суду через Першотравневий районний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Д.О. Демочко