Справа № 341/346/21
Провадження № 22-ц/4808/1040/21
Головуючий у 1 інстанції Мергель М. Р.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 11 травня 2021 року, в складі судді Мергеля М.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до директора Бурштинського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Войцехіва Михайла Петровича про визнання протиправним та скасування наказу про попередження, стягнення недоплаченої різниці у заробітній платі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до директора Бурштинського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Войцехіва М.П. про визнання протиправним та скасування наказу про попередження, стягнення недоплаченої різниці у заробітній платі.

Позов обгрунтовував тим, що він з 2005 року працює у Бурштинському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті (далі МНВК) на посаді практичного психолога, а з 2010 року на 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи. В кінці вересня йому стало відомо про те, що на підставі наказу начальника відділу освіти і науки Бурштинської міської ради Томин І.С. від 03.06.2020 року №34 відповідач видав наказ від 08.06.2020 року №60 про попередження про наступне вивільнення працівників Бурштинського МНВК, зокрема стосовно нього скорочено 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та 0,25 ставки практичного психолога.

Посилаючись на те, що його, не було ознайомлено з наказом про попередження про наступне вивільнення, просив визнати незаконним та скасувати даний наказ, зобов`язати відповідача поновити йому педагогічне навантаження, стягнути з Бурштинського міжшкільного навчально-виробничого комбінату недоплачену різницю в заробітній платі за період з вересня 2020 року до 28.02.2021 за 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи в сумі 27787 грн та за 0,25 ставки практичного психолога в сумі 10457,82 грн.

Рішенням Галицького районного суду від 11 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що право позивача на працю, за захистом якого він звернувся, порушене іншим наказом працедавця, а саме тим, яким безпосередньо вивільнено ОСОБА_1 з посад на 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та на 0,25 ставки практичного психолога, та на підставі якого зменшився розмір отриманої ним заробітної плати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повному обсязі.

Апелянт вважає, що суд залишив поза увагою той факт, що підставою скорочення частини його навантаження відбулось у зв`язку з фінансовою незабезпеченістю, однак судом не було встановлено яка саме незабезпеченість стала підставою до скорочення його тижневого навантаження.

Зазначив, що він оскаржує наказ №60 від 08.06.2020 року про попередження про наступне вивільнення працівників Бурштинського міжшкільного навчально-виробничого комбінату в частині скорочення його педагогічного навантаження 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та 0,25 ставки практичного психолога, про існування будь-якого іншого наказу, йому не відомо.

Крім того, з наказом №60 від 08 червня 202 року, про попередження про наступне вивільнення працівників його ознайомлено не було, чим порушено вимоги ч.1 ст.49-2 КЗпП України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Оскільки позов про скасування наказу про попередження про наступне вивільнення працівників та стягнення недоплаченої різниці в заробітній платі у сумі 38244,82 грн є справою незначної складності з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа розглянута судом першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження, то відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2005 року працює у Бурштинському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті на посаді практичного психолога, а з 2010 року на 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи.

Відповідно до витягу з наказу від 08.06.2020 № 60 щодо Бурштинського МНВК «Про попередження про наступне вивільнення працівників Бурштинського МНВК у зв`язку із змінами у штатному розписі», відповідно до ст. 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 51 БК України, а також відповідно до листа відділу освіти і науки від 03.01.2020 № 34 Бурштинської міської ради, у зв`язку з фінансовою незабезпеченістю щодо виплати заробітної плати працівникам закладів освіти міста наказано скоротити 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та 0,25 ставки практичного психолога. Зобов`язано попередити відповідних працівників про вивільнення посад та зміну істотних умов праці відповідно до чинного законодавства.

На момент пред`явлення позову, трудові відносини між сторонами не припинено.

Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до статті 21 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі статтею 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За пунктом 3 статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до статті 29 Закону при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Таким чином, до зміни істотних умов праці відноситься: зміна систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інше.

Із аналізу частини третьої статті 32 КЗпП України слідує, що у разі, коли роботодавець лише за умов зміни в організації виробництва та праці планує змінити систему та розмір оплати праці, пільг, режиму роботи, встановити або скасувати неповний робочий час, суміщення професій, зміну розрядів або найменування посад він має попередити працівника про це не пізніше, ніж за два місяці. Попереджаючи працівника про таку зміну істотних умов праці, роботодавець має чітко зазначити, які саме істотні умови праці зміняться, оскільки саме конкретизація змін істотних умов праці у попереджені дає змогу працівнику свідомо вирішити для себе питання, чи має він намір продовжувати дію трудового договору з конкретним працедавцем.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 176/3792/14-ц.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі у справі № 582/1001/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 215/4812/17 також зазначено, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.

На власника покладено обов`язок попередити працівника за два місяці про майбутні зміни в організації виробництва і праці, а також про зміни істотних умов його праці, що викликаються змінами в організації виробництва і праці. Проведення власником заходів щодо зміни організації виробництва і праці - це виключне повноваження власника. Водночас такі зміни не повинні означати примусу до праці. Попередження - це пропозиція працівникові продовжувати роботу після того, як власник з додержанням встановленого строку змінить істотні умови праці. Працівник може цю пропозицію прийняти і продовжувати роботу при змінених істотних умовах праці, а може відмовитися від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 761/8658/16-ц).

Матеріали справи містять наказ про попередження про наступне вивільнення працівників Бурштинського МНВК у зв`язку із змінами у штатному розписі, який містить посилання на лист відділу освіти і науки №5/01-17 від 03.01.2020 року та наказ відділу освіти і науки Бурштинської міської ради №34 від 03.06.2020 року, у з`язку з фінансовою незабезпеченістю щодо виплати заробітної плати працівникам закладів освіти міста, та зазначення того, що посаду заступника директора з начально-виробничої роботи буде скорочено з однієї штатної одиниці на 0,5 штатних одиниць, та посаду практичного психолога буде скорочено на 0,25 штатних одиниць. (а.с. 20), та зобов`язано попередити відповідних працівників про вивільнення посад та зміну істотних умов праці, в тому числі позивача ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що позивач звертаючись з позовом до суду вважає порушеним його право на забезпечення роботою на 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та на 0,25 ставки практичного психолога та отриманні відповідно заробітної плати у меншому розмірі.

Разом з тим, оскаржуваний наказ №60 від 08.06.2020 року стосується виключно попередженняпро наступне вивільнення працівників Бурштинського МНВК (у тому числі ОСОБА_1 ) у зв`язку із змінами у штатному розписі, а не безпосередньо вивільнення позивача з конкретних посад та відповідно зміну істотних умов праці.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право позивача на працю, за захистом якого він звернувся, порушене (не визнане) іншим наказом працедавця, яким безпосередньо вивільнено ОСОБА_1 з посад на 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи та на 0,25 ставки практичного психолога, та на підставі якого зменшився розмір отриманої ним заробітної плати.

Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд оцінив наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи висновок щодо стандартів доказування, який викладений Верховним Судом у п. 27 постанови від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, а саме, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Оскільки позовні вимоги про зобов`язання відповідача поновити йому педагогічне навантаження та стягнення з Бурштинського міжшкільного навчально-виробничого комбінату недоплаченої різниці в заробітній платі за період з вересня 2020 року до 28.02.2021 за 0,5 ставки заступника директора з навчально-виробничої роботи в сумі 27784,0 грн та за 0,25 ставки практичного психолога в сумі 10457,82 грн прямо залежать від чинності наказу працедавця про безпосереднє вивільнення ОСОБА_1 , який у справі не оскаржується, то суд першої інстанції вірно зазначив, що такі задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції надано повну оцінку доказів, поданих сторонами при розгляді справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його обґрунтованості не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного від 11 травня 2021 року без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин