ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3496/21 Справа № 183/1139/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Олійник А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року

по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2014 року до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Судовий збір за подання позову у розмірі 896,97 грн. покладено на позивача.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 384 гривні 20 копійок.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.08.2019 року.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року та постановиити нове рішення суду, яким задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року просить відмовити АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року та рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт існування заборгованості у відповідача перед позивачем за спірним кредитно-заставним договором після реалізації предмету застави.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк", однак з інших правових підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитно-заставний договір №DNK0A820870415, у відповідності до якого ЗАТ КБ «ПриватБанк» надає ОСОБА_1 строковий кредит у сумі 6770,18 доларів США на термін до 13 серпня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 16,92 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7-12).

Частина кредиту в розмірі 6 565,87 доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля; частина кредиту в розмірі 7,34 доларів США надається з метою оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; частина кредиту в розмірі 196,98 доларів США надається з метою оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту. Дата погашення кредиту 12 серпня 2013 року. Відповідно до пункту 2.1 Договору Банк зобов`язався надати Позичальнику кредит у розмірі та на умовах, встановлених у договорі, а Позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Відповідно до п.п. 16.1.1. - 16.1.3. кредитно-заставного договору № DNK0A820870415 від 13 серпня 2008 року загальний розмір кредиту склав 6770,19 доларів США і цей кредит надавався з метою придбання автомобіля (споживчий кредит). Строк виконання зобов`язань позичальника з повернення кредиту та процентів за користування кредитом визначався Графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитно-заставного договору №DNK0A820870415 від 13 серпня 2008 року) (а.с.13).

За умовами п.12.2 кредитно-заставного договору сторони цим прямо погоджуються, що для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави після настання події дефолту Банк не зобов`язаний звертатися за захистом своїх прав в судовий орган або інший орган вирішення спорів. За рішенням Банку і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний в інший спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур (при цьому попереднє не повинне тлумачитися як заборона застосування Банком судових процедур, якщо він вважатиме за потрібне вдатися до них). Не застосовуючи судових процедур, Банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів: а) передача предмета застави у власність банку; б) продаж предмета застави Банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України; в) звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); г) будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

Банк письмово повідомить позичальника про обрану ним процедуру звернення стягнення на предмет застави (а.с. 10 зв.).

Отже, порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений п 12.2 кредитного договору, і такий порядок позивач не дотримав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункт 23 частини першої зазначеної статті у відповідній редакції).

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року). Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, також Закон України «Про захист прав споживачів».

Визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16).

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність (частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зі змінами, передбаченими Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року).

Наведені приписи дають підстави виснувати, що частина десята статті 11 зазначеного Закону у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок.

Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується стягнення коштів за таким договором.

З урахуванням зазначеного, у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" необхідно відмовити саме з тих підстав, що позивачем порушено обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" підлягає частковому задоволенню, а рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова