ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 липня 2021 року

м. Київ

справа № 760/9993/16-ц

провадження № 61-11851св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Грошова Світлана Василівна,

відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» Грошова С. В., на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Шереметьєвої Л. А., та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Шкоріної О. І., Кравець В. А., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») звернулось з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про зобов`язання вчинити дії.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 30 січня 2008 року Закрите акціонерне товариство «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», з ОСОБА_2 уклало договір про іпотечний кредит № 3.08012165, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти на 120 місяців у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 9,99% річних.

Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором того ж дня банк з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 уклав іпотечний договір № 3.08012165, за умовами якого ОСОБА_2 та ОСОБА_4 передали в іпотеку банку належну їм земельну ділянку та житловий будинок на АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Ковальчуком С. П. внесено до відповідних реєстрів запис про обтяження вказаного майна забороною на відчуження та запис про обтяження його іпотекою.

У подальшому рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року, позов дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір № 3.08012165 від 31 січня 2008 року в частині його укладення з ОСОБА_2 .

7 грудня 2015 року ОСОБА_2 зі ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки на АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 3 червня 2015 року, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2015 року та ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року скасовані і у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору № 3.08012165 від 31 січня 2008 року відмовлено.

З метою перевірки наявності записів про обтяження 1/2 частки нерухомого майна, переданого в іпотеку ОСОБА_2 , банк отримав 31 березня 2016 року довідку, з якої стало відомо про внесення 15 березня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. записів до державного реєстру заборони на відчуження 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Вказані обтяження внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу до повного виконання зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна № 653, укладеним ОСОБА_1 з ОСОБА_3 15 березня 2016 року.

Позивач вважає, що внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу записи про обтяження забороною на відчуження 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 житлового будинку на АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки, суперечать вимогам закону, оскільки іпотека є дійсною з підстав скасування ухвалених судових рішень, які дали можливість відповідачам вчинити такі дії.

Посилаючись на зазначене, позивач просив зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. вилучити запис про обтяження нерухомого майна забороною на відчуження № 13702299, зареєстрованого в Держаному реєстрі заборон 15 березня 2016 року, відносно 1/2 частки земельної ділянки площею 0,0757 га (кадастровий номер :72:410:00:0045) на АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 і перебуває в іпотеці ПАТ «Платинум Банк»;

зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. вилучити запис про обтяження нерухомого майна забороною на відчуження № 13702046, зареєстрованого в Держаному реєстрі заборон 15 березня 2016 року, відносно 1/2 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 і перебуває в іпотеці ПАТ «Платинум Банк»;

вказати, що проголошене рішення підлягає виконанню суб`єктами державної реєстрації прав (державними реєстраторами) у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 834-VІІІ від 26 листопада 2015 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Встановивши, що постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року судові рішення скасовані і у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним в частині його укладення з ОСОБА_2 відмовлено, суд першої інстанції вважав, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек.

Крім того, суд першої інстанції також вказував на те, що попередній договір купівлі-продажу, укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_3 15 березня 2016 року, не визнавався недійсним, а, відтак, дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. при внесенні оспорюваних позивачем записів вчинені відповідно до вимог закону, тому правових підстав для задоволення позову немає.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У червні 2019 року ПАТ «Платинум Банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Платинум Банк» - Грошова С. В., подало до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та не надали належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

На думку заявника, вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою правові позиції Верховного Суду України, викладені у справах № 6-53цс15, № 6-63цс15 та № 6-11цс15, в яких зазначено, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Посилаючись на зазначене, заявник вважає, що внесені приватним нотаріусом Київського нотаріального округу записи про обтяження забороною на відчуження спірного нерухомого майна не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на те, що іпотека вказаного нерухомого майна є дійсною, оскільки скасовані судові рішення.

З урахуванням зазначеного заявник просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О. вилучити запис про обтяження спірного нерухомого майна забороною на відчуження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 2 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано з Солом`янського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 760/9993/16-ц.

Ухвалою цього ж суду від 30 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 30 січня 2008 року Закрите акціонере товариство «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», з ОСОБА_2 уклало договір про іпотечний кредит № 308012165, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 100 000 доларів США на строк кредитування 120 місяців зі сплатою 9,99% річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці.

У забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит 30 січня 2008 року банк з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 уклав іпотечний договір № 308012165.

Відповідно до пункту 1.1 іпотечного договору іпотекодавці передають, а іпотекодержатель приймає в іпотеку:

земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0757 га, кадастровий номер 80000000:72:410:00:0045, що знаходиться на АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на підставі: 1/2 частка - державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 132415, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 30 серпня 2005 року на підставі рішення Київської міської ради від 18 листопада 2004 року за № 700-1/2110 та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі за № 06-7-01587; 1/2 частка - державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ № 132416, виданого Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 30 серпня 2005 року на підставі рішення Київської міської ради від 18 листопада 2004 року за № 700-1/2110 та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею договорів оренди землі за № 06-7-01588;

житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцям на підставі: 1/2 частка - свідоцтва про право власності на спадщину за законом, посвідченого 15 березня 1989 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 9н-325 (номер спадкової справи 6114), зареєстрованого 15 червня 1989 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстровій книзі за № 27919; 1/2 частка - свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 15 березня 1986 року державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори, за реєстровим № 9н-325 (номер спадкової справи 6114), зареєстрованого 15 червня 1989 року в Київському міському бюро технічної інвентаризації та записаного в реєстровій книзі за № 27919.

Відповідно до витягу з реєстру іпотек № 18418208 від 6 травня 2008 року та реєстру заборон відчуження № 18418228 від 6 травня 2008 року приватним нотаріусом Ковальчуком С. П. внесено до реєстрів записи про обтяження майна забороною на відчуження та запис про обтяження іпотекою.

З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, суди встановили, що ОСОБА_2 на 31 травня 2016 року має заборгованість у розмірі 2 250 127,47 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 3 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2015 року, позов дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задоволено частково і визнано недійсним іпотечний договір № 308012165 від 30 січня 2008 року в частині його укладення ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 жовтня 2015 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 3 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року вказані судові рішення скасовані і у позові ОСОБА_1 про визнання недійсним іпотечного договору № 308012165 в частині його укладення ОСОБА_2 відмовлено.

Також судами встановлено, що 7 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав зі ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки.

15 березня 2016 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 уклали попередній договір купівлі-продажу № 653 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки житлового будинку за вказаною адресою.

Відповідно до пункту 7 цього договору ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 500 000 грн. При укладенні договору сторони досягли згоди про укладення основного договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна 15 березня 2019 року.

Пунктом 11 цього ж договору сторони визначили, що право власності на майно перейде до покупця з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., відповідно до умов попереднього договору внесені два записи до державного реєстру заборон на відчуження зазначеного нерухомого майна.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визначається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» у редакції Закону, чинній на час укладення договору іпотеки, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Аналогічні положення містить частина друга статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 1 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 88.

Частинами першою та другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису до Державного реєстру іпотек.

Зазначений висновок узгоджується з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відтак, ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом скасоване, не спростовує презумпцію правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

Отже, внаслідок скасування рішення суду про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого було виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження цього майна іпотекою, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, а особа, яка набула у власність від іпотекодавця іпотечне майно або його частину під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це майно, набуває статусу іпотекодавця за іпотечним договором.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-11цс15, у справі № 6-53цс15 та у справі № 6-663цс15.

При вирішенні справи суди попередніх інстанцій встановили, що після ухвалення Солом`янським районним судом м. Києва рішення від 3 червня 2015 року про визнання іпотечного договору недійсним в частині його укладення з ОСОБА_2 , ОСОБА_2 відчужив 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Вказане судове рішення скасовано постановою Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним в частині його укладення з ОСОБА_2 .

Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій правильно вказували на те, що у зв`язку з переходом права власності на предмет іпотеки від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 вона набула статус іпотекодавця відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку», а, відтак, має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому самому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., як державного реєстратора, щодо накладення заборони на відчуження належного ОСОБА_1 нерухомого майна в установленому законом порядку не оскаржувалося, попередній договір, який став підставою для внесення до реєстру записів про обтяження, не визнавався недійсним.

Аналізуючи встановлені судами фактичні обставини справи, касаційний суд погоджується з висновком про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи заявника про невстановлення фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову та результати оцінки доказів суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, відобразив у рішенні, законність та обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.

Відхиляє касаційний суд і доводи про залишення поза увагою судів правових позицій Верховного Суду України, викладених у справах № 6-53цс15, № 6-63цс15 та № 6-11цс15, оскільки такі доводи спростовуються оскаржуваними судовими рішеннями, які ухвалені із застосуванням саме цих правових позицій, що прямо вказано, зокрема, у постанові суду апеляційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішення чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено і на такі заявник не вказав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу від 3 жовтня 2017 року, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», в інтересах якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - Грошова Світлана Василівна, залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук