Справа № 740/1271/21
Провадження № 2/740/685/21
Р І Ш Е Н Н Я

з а о ч н е

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Зінич А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

установив:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником будинку АДРЕСА_1 . Однак у вказаному будинку на теперішній час зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , з яким позивач не має жодних родинних відносин.

ОСОБА_2 - давній знайомий батька позивача, що прибув у Ніжин у 2009 році з м. Конотопа та попросив у батька позивача прописати його. Оскільки батько проживав окремо у с. Талалаївка Ніжинського району та отримував субсидію, щоб її не втратити, попросив сина, ОСОБА_1 , тимчасово зареєструвати відповідача у придбаному позивачем будинку. ОСОБА_1 так і зробив, за умов, що відповідач в будинку проживати не буде. ОСОБА_2 погодився на такі умови, адже йому лише формально потрібно було прописатися в м. Ніжині, тобто потрібна була прописка.

У 2015 році батько позивача помер, на похоронах відповідача не було. З моменту реєстрації відповідача в 2009 році, позивач з ним не спілкується, жодного разу не бачив, особистих речей відповідач у будинку не залишав, ключі від будинку позивач відповідачу не надавав, оскільки останній ніколи не проживав, а був лише формально прописаний. Тобто місце перебування відповідача з часу його реєстрації в будинку позивачу не відоме, що підтверджується актом від 10.06.2020 року та актом від 15.02.2021 року.

Таким чином, відповідач більше 12 років не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 , не бере участі в утриманні будинку, спільне господарство між ними не ведеться.

Реєстрація відповідача в належному позивачу будинку перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні права власності, оскільки останній обмежений у праві розпорядження нерухомим майном, вимушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, що обчислюється відповідно до кількості зареєстрованих осіб.

На цей час ОСОБА_1 проживає разом зі своєю дружиною у належному їй будинку АДРЕСА_2 виявив бажання продати, проте реєстрація відповідача у цьому будинку обмежує позивача ним розпорядитися.

Позивач звернувся до відділу квартирного обліку, приватизації житла та ведення реєстру територіальної громади виконкому Ніжинської міської ради з проханням зняти з реєстрації відповідача, втім йому в усній формі відмовили та порадили в судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

За захистом своїх прав позивач звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 березня 2021 року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 12-00 год. 21 квітня 2021 року, а в подальшому відкладено на 09-30 год. 18 травня 2021 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 18 травня 2021 року продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 08-30 год. 11 червня 2021 року.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11 червня 2021 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду на 15 липня 2021 року, 12-00 год.

У подальшому судове засідання відкладено на 11 серпня 2021 року, 09-00 год. у зв`язку з неявкою відповідача.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, у тому числі відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Установлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами купівлі-продажу частини будинку від 16 серпня 2000 року та 12 березня 2007 року, та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22 травня 2007 року.

Відповідно до довідки виконкому Ніжинської міської ради Чернігівської області від 17 лютого 2021 року № 344 у будинку АДРЕСА_1 на час звернення до суду з цим позовом зареєстрований ОСОБА_2 (без родинних стосунків) (а. с. 13).

Актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 10 червня 2020 року та 15 лютого 2021 року підтверджується, що ОСОБА_2 з 2009 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11, 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями ст. 71 ЖК УРСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

За ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у житловому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Так, у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17 зазначено, що виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР, можна дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї. Зазначений висновок про застосування норм права міститься у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.

У постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 623/2055/18-ц Верховний Суд указав, що правильними є висновки суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання особи, яка є онукою позивача, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації підлягають задоволенню, однак помилковим є висновок суду щодо підстав позову, оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню саме з підстав частини другої статті 405 ЦК України у зв`язку з не проживанням відповідача у житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Обґрунтовуючи позов у цій справі, позивач вказував, що відповідач разом із малолітнім сином тривалий час, з 2014 року (понад один рік), без поважних причин не проживав у належному йому будинку, в якому зареєстрований, чим створював перешкоди у користуванні цим майном, та просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, й зняти з реєстрації за адресою належного йому будинку, посилаючись при цьому як на статтю 71 ЖК Української РСР та і на статтю 405 ЦК України.

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що аналіз норм ст.ст. 64, 156, 162 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у ст. 71, 72 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. Разом з тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення ст. 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150, 156 у поєднанні зі ст. 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст. 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Слід також зауважити, що у постанові від 24 грудня 2020 року в справі № 369/6361/15-ц Верховний Суд указав, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідачів понад встановлені статтями 71 ЖК УРСР, 405 ЦК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що з авданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, з дійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Установлено, що відповідач у вказаному будинку не проживає тривалий час, а саме з 2009 року. Відомості щодо причин не проживання відповідача в будинку - відсутні.

Оцінивши наявні у справі докази в сукупності, суд вважає позов доведеним та обґрунтованим, наявними підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 2, 5, 12, 13, 76 - 81, 89, 141, 223, 263 - 265, 280, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення складене і підписане 16 серпня 2021 року.

Суддя: І. М. Шевченко