П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 серпня 2021 року місто Київ

справа № 759/16496/17

провадження №22-ц/824/7534/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 2 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Сенько М.Ф.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування.

Позов обґрунтовано тим, що під час перебування у шлюбі їх батьками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбано дві квартири: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 травня 2016 року визнано частку померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності із ОСОБА_4 на таке майно як Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . За ОСОБА_4 було визнано право власності на частку у спільній сумісній власності із ОСОБА_5 померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 на наступне майно: майно як Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 , відповідно до ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на 1/ 2 частини квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

За життя ОСОБА_5 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Громовою О.П. 30 листопада 2010 року, яким вона заповіла все своє майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті належало їй та на що вона за законом мала б право, своєму сину ОСОБА_1 . Даним заповітом всі інші заповіти, складені раніше від імені ОСОБА_5 були скасовані.

Згодом заповіт від 30 листопада 2010 року ОСОБА_5 був скасований за заявою липня 2011 року.

12 липня 2011 року мати склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Толстіковою О.М., яким заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 Дитячому будинку « Малятко ».

Після смерті ОСОБА_5 . Дитячий будинок « Малятко » спадщину не прийняв.

Всупереч положенням чинного законодавства України, ОСОБА_4 , скориставшись заповітом складеним ОСОБА_5 23 квітня 1999 року та посвідченим Вісімнадцятою Київською міською державною нотаріальною конторою, статус якого в Спадковому реєстрі є архівним до 1 грудня 2000 року, а тому стан значиться як чинний, але який був скасований, отримав: свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/ 2 частину квартири АДРЕСА_2 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , видане П'ятнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 січня 2017 року.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 не входить до числа осіб, які є спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 , то він не мав права на спадкування 1/ 2 частини квартир, а отже свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані ОСОБА_4 27 січня 2017 року, є недійсними.

13 лютого 2017 року ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 .. На момент укладення договору дарування ОСОБА_4 належала лише Ѕ частина квартири АДРЕСА_2 , якою він мав право розпоряджатися. Отже, договір в частині дарування Ѕ частини спірної квартири, яку успадкували діти після смерті матері, є недійсним в цій частині.

Оскільки його частка у спадковому майні складає 1/6, тому просив визнати за ним право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 та на 1/6 частину квартири АДРЕСА_2

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 2 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_5 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , що видане ОСОБА_4 державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. 27 січня 2017 року за реєстровим № 11-32.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після ОСОБА_5 на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 , що видане ОСОБА_4 державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Мазур О.Ю. 27 січня 2017 року за реєстровим № 1131.

Визнано недійсним договір дарування, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і посвідчений 13 лютого 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко І.Є. за реєстровим № 86, в частині дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 (загальна площа 114,4 кв.м., житлова площа67,4 кв.м.).

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю, посилаючись на незаконність рішення суду, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заповіт від 30 листопада 2010 року, зареєстрований в реєстрі № 5457, ОСОБА_5 скасувала за заявою від 28 липня 2011 року, так як ОСОБА_1 не виконував зобов`язання перед ОСОБА_5 , які обіцяв (догляд, фінансова допомога) . Позивач обманним шляхом переконав ОСОБА_5 заповісти йому все своє майно, після виявлення ОСОБА_5 шахрайського умислу з боку ОСОБА_1 заповіт було скасовано, що підтверджується вироком Святошинського районного суду м.Києва від 6 червня 2014 року, яким ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а також рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 8 квітня 2014 року, яким позов прокурора Святошинського району м.Києва в інтересах ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю, виселення без надання іншої житлової площі задоволено, зобов`язано Святошинське РВ ГУДМС України в м.Києві зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку в квартирі.

Крім того, посилається на те, що ОСОБА_4 (батько сторін)законно, на підставі заповіту, посвідченого Вісімнадцятою київською державною нотаріальною конторою 23 квітня 1999 року, прийняв спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця. Оскільки Дитячий будинок « Малятко » спадщину не прийняв, заповіт складений матір`ю на користь позивача був скасований нею за життя, а отже чинним є заповіт від 2 квітня 1999 року, інформація щодо якого міститься в спадковому реєстрі. Висновок суду про те, що заповіт від 23 квітня 1999 скасований є помилковим.

Також посилається на те, що ОСОБА_1 при зверненні 30 жовтня 2015 року до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 було роз`яснено нотаріусом, що він не отримує спадщину за законом, так як є чинний заповіт від 23 квітня 1999 року. Незважаючи на таку відмову, позивач не звернувся до суду з позовом про оскарження дій нотаріуса, з позовом до спадкоємця ОСОБА_4 , який прийняв спадщину за заповітом. За таких обставин вважає, що він є неналежним відповідачем.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористалися.

В судове засідання третя особа П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, направила до суду лист за підписом завідувача 15-ї Київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., в якому просить розглядати справу за відсутністю їх представника ( т.3 а.с.119).

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хомич І.О. проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 березня 2001 року по 21 вересня 2007 року ( а.с.11, 12 т.1). ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5

23 квітня 1999 року ОСОБА_5 був складений заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Вісімнадцятої київської державної нотаріальної контори Коновал З.Ф. за реєстровим № 2-1757, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок смерті розпорядилась, що все належне їй рухоме та нерухоме майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день її смерті буде належати їй та на що вона за законом буде мати право, передати ОСОБА_4

13 листопада 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Громовою О.П. за реєстровим № 5457, яким розпорядилась всім своїм майном на користь ОСОБА_1 .

28 липня 2011 ОСОБА_5 своє заявою 51493987 скасувала заповіт, що підтверджується витягом із спадкового реєстру.

12 липня 2012 року приватним нотаріусом КМНО Толстіковою О.М., за реєстровим №3715 посвідчено заповіт ОСОБА_5 , відповідно до якого вона заповіла квартиру АДРЕСА_1 дитячому будинку «Малятко», що знаходиться у Святошинському районі м.Києва. Проте, дана установа правом на спадщину не скористалась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 були ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , які у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини 30 жовтня 2015 року, 23 листопада 2015 року та 30 жовтня 2015 року відповідно ( т.1 а.с. 160, 161, 162).

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 13 травня 2016 року визначено частку померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 в праві спільної сумісної власності із ОСОБА_4 на таке майно як: Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . За ОСОБА_4 було визнано право власності на частку у спільній сумісній власності із ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 , на наступне майно: : Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

27 січня 2017 року ОСОБА_4 (батьку сторін) державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 11-31 ( т.1 а.с.210).

27 січня 2017 року ОСОБА_4 ( батьку сторін) державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 11-32 ( т.1 а.с.213).

13 лютого 2017 року ОСОБА_4 подарував квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 . Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко І.Є. ( т.1 а.с.43)..

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ( т.2 а.с.30).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , після смерті якого спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 , який прийняв спадщину.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт ОСОБА_5 , від 23 квітня 1999 року, на підставі якого ОСОБА_4 отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом, був скасований новими заповітами, а запис у Спадковому реєстрі про чинність цього заповіту є помилковим. Той факт, що заповіт на користь позивача було скасовано за заявою заповідача, не є підставою для відновлення дії попередніх заповітів.

З огляду на витяг із Спадкового реєстру вбачається, що на час відкриття спадщини був чинним лише заповіт посвідчений 12 липня 2012 року приватним нотаріусом КМНО Толстіковою О.М. за реєстровим № 3715, відповідно до якого ОСОБА_5 заповіла квартиру АДРЕСА_1 дитячому будинку «Малятко», що знаходиться в Святошинському районі м.Києва. Проте, дана установа правом на спадщину не скористалась. Тому спадщина після ОСОБА_5 мала бути розподілена між спадкоємцями в порядку спадкування за законом, а саме між дітьми спадкодавця ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які своєчасно подали відповідні заяви про прийняття спадщини. ОСОБА_4 до кола спадкоємців не входив.

Отже, спірні свідоцтва про право на спадщину видані особі, яка не мала права на спадкування, а відтак вони підлягають визнанню недійсними відповідно і на підставі ст.1301 ЦК України. Оскільки ОСОБА_4 в порядку, визначеному законом, не набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , то він не міг і розпорядитися цим майном, а відтак суд вважав, що договір дарування має бути визнаний недійсним в Ѕ частині. на підставі ст.203, 215 ЦК України як такий, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

Оскільки таким рішенням суд фактично повернув сторони у стан, що передував порушенню прав, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання за ним права власності на частку у спадковому майні, відсутні, так як позивач має можливість оформити спадщину в загальному порядку, звернувшись до нотаріальної контори..

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам. Судом першої інстанції вірно застосовані норми матеріального права, порушень норм процесуального права не встановлено

Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини ( ч.1 ст.1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини ( ст.1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ч.1 ст.1268 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст. 1270 ЦК України).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті ( ст.1233 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1,2, 3 ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Згідно із ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Установлено, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складалася з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частини квартири АДРЕСА_2 .

На момент смерті ОСОБА_5 чинним був заповіт, складений останньою 12 липня 2012 року та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Толстіковою О.М., за реєстровим № 3715. Цим заповітом ОСОБА_5 заповіла квартиру АДРЕСА_1 дитячому будинку «Малятко», що знаходиться у Святошинському районі м.Києва.

Відповідно до ст.1254 ЦК України всі попередні заповіти, в тому числі заповіт від 23 квітня 1999 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , 13 листопада 2010 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 , були скасовані ОСОБА_5 . При цьому, заповіт від 23 квітня 1999 року був скасований заповітом від 13 листопада 2010 року, а заповіт від 13 листопада 2010 року був скасований заявою спадкодавця.

Установлено, що Дитячий будинок « Малятко » спадщину за складеним ОСОБА_5 заповітом не прийняв.

Таким чином, спадкування після смерті ОСОБА_5 мало відбуватися за законом. Спадкоємцями за законом були її діти ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які прийняли спадщину, звернувшись протягом шести місяців після відкриття спадщину з заявами до нотаріальної контори.

Оскільки заповіт від 23 квітня 1999 року, складений спадкодавцем на користь ОСОБА_4 , був скасований ОСОБА_5 , та на момент смерті шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був розірваний, останній не мав права на спадкування.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих ОСОБА_4 27 січня 2017 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, щодо майна померлої ОСОБА_5 є правильним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачем не оскаржувалися дії нотаріуса, який відмовив фактично позивачу у оформленні спадщини після смерті матері з посиланням на наявність заповіту на користь батька, інформація щодо якого чинна в реєстрі, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки в даному випадку виник спір щодо права на спадкування, який виник спадкоємцями.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правом вчиняти до майна будь-які дії, які не суперечать закону, згідно зі ст.319 ч.2 ЦК України, наділений тільки власник цього майна.

Встановивши, що ОСОБА_4 , в порядку визначеному законом, не набув права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , відповідно не мав повноважень на розпорядження цим майном, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання договору дарування від 13 лютого 2017 року , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в частині дарування Ѕ частини квартири недійсним.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_1 не має права на спадкування, оскільки він шахрайським шляхом переконав матір скласти на його користь заповіт, обіцяючи доглядати її, утримувати, але своїх обов`язків не виконав, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя; або умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим спряли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перешкоджав матері скасувати заповіт, складений на його користь, або перешкоджав скласти заповіт на іншу особу, відповідачем, у передбаченому ст.ст.12, 81 ЦПК України порядку. не надано. Не доведено відповідачем та не встановлено судом, що позивач вчиняв замах на життя матері.

Притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вчинення крадіжки не підтверджує обставин, за наявності та доведеності яких особа позбавляється права на спадкування.

В судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що рішення суду про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування після смерті матері немає.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують і не впливають на їх правильність, не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 2 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус