Ухвала

05 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 760/7455/17

провадження № 61-508св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Інститут модернізації змісту освіти,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту модернізації змісту освіти про визнання заяви та наказу від 31 січня 2017 року та 22 березня 2017 року неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати завданої моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Інституту модернізації змісту освіти про визнання заяви та наказів неправомірними, визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 призначено на посаду завідувача сектору технічної та технологічної освіти відділу змісту та технологій навчання молодших спеціалістів відділення науково-методичного забезпечення вищої освіти Інституту інноваційних технологій та змісту освіти.

26 серпня 2015 року у зв`язку з реорганізацією її було переведено на посаду методиста вищої категорії сектору безпеки життєдіяльності.

01 лютого 2017 року у зв`язку зі змінами структури та штатного розпису Інституту її переведено на посаду методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною основного працівника до дати фактичного виходу з відпустки.

27 березня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Вважала переведення її на посаду за строковим договором та в подальшому звільнення незаконним та безпідставним.

Зазначила, що при переведенні на дану посаду в зв`язку з реорганізацією були порушені вимоги закону, відповідно до яких при попередженні про вивільнення їй мала бути запропонована інша робота.

Через примус та психологічний тиск з боку керівництва змушена була підписати минулою датою попередження про наступне вивільнення.

Лише через деякий час, коли усі вакантні посади за фахом та освітою були розподілені між іншими працівника, їй було запропоновано посаду в секторі безпеки життєдіяльності щодо якої вона немає жодного відношення, оскільки є освітянином.

Також вважала, що керівництво ставилося до неї упереджено, змусило підписати заяву про переведення на посаду тимчасово відсутнього працівника, що є порушенням вимог статті 31 КЗпП України, оскільки вона працювала за безстроковим трудовим договором.

За викладених обставин просила визнати неправомірними накази від 31 січня 2017 року, 22 березня 2017 року, заяву про надання згоди на зайняття посади методиста вищої категорії відділу організаційно-аналітичного забезпечення та контролю за строковим договором на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною основного працівника, поновити її на попередній посаді та стягнути з Інституту модернізації змісту освіти середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний та касаційний суд виходив з того, що позивач належним чином попереджена про наступне вивільнення та запропоновано інші посади на тому самому підприємстві.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 30 травня 2019 року. У заяві вказувала, що Верховний Суд не звернув уваги на те, що не тільки позовна заява, а і апеляційна та касаційна скарги були подані позивачем у стані, коли вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Розглянувши доводи заяви, перевіривши матеріали справи та зміст судового рішення, яке заявник просить роз`яснити, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні заяви з таких підстав.

Відповідно до частин першої-другої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю за змістом, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання. Тобто це стосується випадків, коли судом не дотримані вимоги ясності, визначеності рішення. Невизначеність судового рішення означає, що таке рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час його виконання.

Зрозумілість судового рішення полягає в логічному, чіткому, переконливому викладенні його змісту. Чіткість викладення передбачає, зокрема, що: терміни, вжиті в судовому рішенні, відповідають тому змісту, який вони мають за законодавством України; такі терміни чітко збігаються з поняттями, які вони позначають; текст правової норми, застосованої судом, відтворюється без перефразування, і при цьому зрозуміло, де наводиться правова норма, а де суд дає своє тлумачення її змісту.

Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суті рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Водночас суд, роз`яснюючи рішення, не вправі вносити будь-які зміни в існуюче рішення.

Крім того, роз`яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповіді на нові або невирішені вимоги, він лише пояснює положення постановленого ним рішення, які нечітко сформульовані або є незрозумілими для заінтересованих осіб.

У контексті наведеного колегія суддів зауважує, що питання, на яке ОСОБА_1 хоче отримати роз`яснення у порядку статті 271 ЦПК України, поставлені у такому аспекті, що вимагають від суду додаткового обґрунтування вже прийнятої постанови, що чинним законодавством не передбачено і є неприпустимим. Крім того, таке питання виходить за межі позовних вимог. Між тим, судове рішення Верховного Суду, про роз`яснення якої подано заяву, не допускає кількох варіантів тлумачення, ця постанова є мотивованою і зрозумілою, висновки суду є однозначними, а тому не підлягає роз`ясненню в порядку статті 271 ЦПК України.

Водночас Верховний Суд також звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 271 ЦПК України подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо воно ще не виконано або не закінчився строк, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Зі змісту зазначеної норми убачається, що роз`яснено може бути виключно рішення, яке підлягає виконанню.

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2019 року, про роз`яснення якої подано заяву, не є тим рішенням, яке підлягає виконанню у розумінні частини другої статті 271 ЦПК України.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 27 березня 2019 року у справі № 562/500/17 (провадження 61-36302св18), в ухвалі від 18 березня 2020 року у справі № 346/2201/14-ц (провадження № 61-15119св18), в ухвалі від 27 січня 2020 року у справі № 760/22044/16-ц (провадження № 61-44793св18).

Враховуючи наведене, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 30 травня 2019 року необхідно відмовити.

Керуючись статтями 260, 271 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інституту модернізації змісту освіти про визнання заяви та наказу від 31 січня 2017 року та 22 березня 2017 року неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновити на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати завданої моральної шкоди відмовити.

Судді: Є. В. Петров

А. А. Калараш

О. С. Ткачук