05.08.2021 Справа № 363/1732/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Баличевої М.Б., секретаря Щур А.Б., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого капітального паркану,-

ВСТАНОВИВ:

05.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду із позовною заявою до ОСОБА_4 , третя особа: Петрівська сільська рада Вишгородського району Київської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого капітального паркану, в якій просила:

зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, що належить ОСОБА_1 яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого цегляного паркану на межі земельних ділянок;

зобов`язати ОСОБА_4 не вчиняти дій, які б порушували права або створювали небезпеку порушення прав землевласника ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_4 на її користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує там, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю позивач є власником земельної ділянки площею 0,15 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 - власник сусідньої земельної ділянки. На межі їх земельних ділянок відповідач, звела капітальний цегляний паркан на бетонному фундаменті висотою 3 м., довжиною більше 15 м., чим порушила правила добросусідства. Жодного дозволу на будівництво капітальної споруди відповідач не отримувала, а також не погоджувала його зведення з позивачем. Оскільки цегляний мур був зведений без дотримання будівельних норм і правил він почав руйнуватися на територію земельної ділянки позивача, осипається цегла та цементний розчин, що роблять ґрунт неродючим по довжині всього паркану. Крім того, висота паркану перешкоджає продуванню вітру та потраплянню сонячного світла на земельну ділянку, що погіршує природну інсоляцію, що приводить до постійного затінення. Заперечення позивача щодо незаконного будівництва відповідач нехтувала. На підставі викладеного, позивач змушена звернутися до суду для захисту своїх порушених прав.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вишгородського районного суду Київської області від 05.05.2016 року головуючим - суддею по справі обрано суддю Войнаренко Л.Ф.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.05.2016 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24.10.2016 року по справі призначено будівельно-технічну експертизу.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вишгородського районного суду Київської області від 14.06.2017 року головуючим - суддею обрано суддю Баличеву М.Б.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.06.2017 року суддею Баличевою М.Б. прийнято до свого провадження вказану цивільну справу.

Протокольною ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.08.2021 року замінено третю особу Новопетрівську сільську раду Вишгородського району Київської області її правонаступником Петрівську сільську раду Вишгородського району Київської області.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, з викладених у позовній заяві підстав. Пояснили, що згідно висновку проведеної судом експертизи більша частина вказаного паркану площею - 8,2 кв.м., шириною від 0,18 м. до 0,33 м. та довжиною 32,15 м. розташована в межах земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 . Відтак, відповідач збудувавши частину паркану на чужій земельній ділянці порушив право власності позивача на земельну ділянку, розміри та конфігурація якої визначена державним актом на право власності на земельну ділянку .

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Раніше надавала заперечення на позовну заяву та пояснила, що позовна вимога про зобов`язання ОСОБА_4 не вчиняти дій, які б порушували права або створювали небезпеку порушення прав землевласника ОСОБА_1 не уточнена та не містить переліку конкретних дій відповідача. Крім того, позивач стверджує, що паркан підлягає знесенню оскільки є самочинно збудованою спорудою. Під жодну з вказаних обставин у ст. 376 ЦК України огорожа не підпадає. Паркан не є самостійним нерухомим майном, а є приналежністю до будинку, який належить відповідачу. Обов`язкові зобов`язання щодо оформлення дозвільних документів на будівництво парканів (огорож) на присадибних (садових, дачних) ділянках та проект на їх зведення не передбачені законодавством. Також позивачем не надано доказів того, що перевищення висоти паркану дійсно спричиняє затінення, погану провітрюваність чи будь-яким чином порушує права позивача як землевласника. Так само і не надано того, що перебудова є неможливою або відповідач відмовляється її провести. У зв`язку з вищевикладеним представник відповідача вважає, що паркан збудований відповідачем не підпадає під категорію самочинного будівництва, а тому, позивачем не правильно обраний спосіб захисту своїх прав.

Також представником відповідача була подана заява про застосування строків позовної давності. Зазначила, що відповідач набула право власності на земельну ділянку в 2009 році, спірна огорожа існує на межі земельних ділянок приблизно з 2010 року, факт існування паркану у 2012 році зафіксований договором про іпотеку, укладеного між ПАТ «Фортуна-Банк» та ОСОБА_4 , а тому позивач пропустив строк позовної давності звернувшись з позовом до суду у 2016 році.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,150 га., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до акту про право приватної власності на землю IV-KB № 100138 виданого 29.08.1997 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого 13.03.2008 року Новопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

З акту про перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевості) вбачається, що межі земельної ділянки, яка знаходиться у власності ОСОБА_4 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, закріплені внатурі (на місцевості) межовими знаками кількості 4 шт. та передані замовнику, на якого покладена відповідальність за їх збереження.

З листа начальника відділу цивільного будівництва центрального регіону Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області Захарченко А.В. від 03.08.2010 року вбачається, що після перевірки винесення межових знаків в натуру виявлено, що дійсно ОСОБА_1 збудувала гараж 15,70х5,05 м. у АДРЕСА_1 , з порушенням норм ДНБ 360-92 ** п. 3.25*.

01.03.2012 року, Вишгородським бюро технічної інвентаризації, було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2. Власником вказаного майна зазначено ОСОБА_4

15.05.2012 року між ПАТ «Фортуна-Бланк» ОСОБА_4 укладений договір іпотеки, одним із предметів договору був: об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та складається з житлового будинку незавершеного будівництва (готовністю 87 %), госпблока, огорожі, колонки питної, каналізаційних споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 0,1510 га, кадастровий номер: :02:144:0005.

З акту обстеження подвір`я по АДРЕСА_1 від 22.04.2016 року складеного інженером з благоустрою ОСОБА_6 вбачається, під час проведення обстеження встановлено: спільна межа між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розділена суцільним цегляним парканом, загальною довжиною 35 метрів, який у зв`язку з особливостями рельєфу місцевості має ступінчату будову. Перша половина паркану заввишки 2,66 метри, друга 3 метри, монолітний фундамент заввишки 1 метр від загально її висоти паркану.

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, власником земельної ділянки з кадастровим номером: :02:144:0005 є ОСОБА_4 .

З топографічного плану виготовлено відповідно до договору № 131-07/17 про проведення топографо-геодезичних робіт від 04.07.2017 року украденого між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_7 вбачається, що земельною ділянкою площею 0,0008 га, яка перебуває у власності ОСОБА_1 фактично користується ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані, зокрема не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Статтею 103 ЗК України, передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей.

За положеннями ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною третьою статті 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому, за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За змістом частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил, суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

З урахуванням змісту вище наведеної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 653/104/19 (провадження № 61-18648св20).

Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до п. 3.10 Інструкції про встановлення (відведення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, середньоквадратична похибка місцезнаходження межового знака відносно найближчих пунктів державної геодезичної мережі, геодезичних мереж згущення, міських геодезичних мереж не повинна перевищувати у селах - 0,3 м.

Згідно висновку № 17484/16-43 від 30.11.2017 року вбачається, що паркан зведений на межі між домоволодіннями, що належать ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та розташовані в АДРЕСА_2 являє собою постійну, непрозору, високу огорожу і є фактичною межею між цими земельними ділянками. Наявність сміття, яке утворюється внаслідок руйнування паркану, забруднює земельну ділянку позивача, що суперечить вимогам ст. 103 «Зміст добросусідства» Земельного кодексу України. Висота паркану відповідача коливається в межах 3,00 м. - 3,20 м (висота надземної частини разом з висотою підземної частини - до верху підошви фундаменту), висота надземної частини паркану коливається в межах 2,12 м. - 2,20 м., що суперечить вимогам п.6.7 ДБН Б.2.2-5:2011 «Благоустрій територій» згідно якого висота паркану має бути не більше ніж 2,0 м. на межі із сусідніми земельними ділянками.

Згідно висновку № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2017 року вбачається, що загальна довжина зведеної ОСОБА_4 цегляної споруди - капітального паркану становить 32,37 м., ширина 0,4 м., площа 12,5 кв.м. Більша частина зазначеного паркану площею 8,2 кв.м., шириною від 0,18 м. до 0,33 м. та довжиною 32,15 м. розташована в межах земельної ділянки площею 0,1510 га за кадастровим номером :02:144:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 . Межі земельної ділянки площе. 0,150 га. за кадастровим номером :02:144:0301, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 порушені у зв`язку з частково розташованою на ній (земельній ділянці) зведеної ОСОБА_4 цегляною спорудою - капітальним парканом, а саме: площею 4 кв. м., шириною від 0,07 м. до 0,21 м. та довжиною 32,15 м. Межі ділянки площею 0,1510 га. за кадастровим номером :02:144:0005, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_4 порушені у зв`язку частковим розташуванням на ній (земельній ділянці) частини нежитлової капітальної будівлі, що належить ОСОБА_1 , а саме: площею 3 кв. м., шириною від 0,16 до 0,27м., довжиною 14,79 м.

Позивач, як на підставу позову посилається на те, що відповідачем порушені будівельні норми та правила при зведенні огорожі, однак за таких обставин з позовом мав би звертатися державний орган, а не фізична особа. Однак знесенню підлягає не будь-який об`єкт нерухомості, а лише той, що істотно порушує будівельні норми та правила у випадках неможливості проведення перебудови або відмови від її проведення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли неможливо провести його перебудову.

Ще однією підставою позову є те, що висота паркану перевищує встановлені нормативи висоти від 12 до 20 см., при цьому, позивачем не надано доказів того, що таке перевищення висоти дійсно спричиняє затінення, погану провітрюваність чи будь-яким чином порушує права позивача як землевласника. Так само і не надано того, що перебудова є неможливою або відповідач відмовляється її провести.

Допитана у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_8 пояснила, що нею був складений висновок № 17484/16-43 від 30.11.2017 року на підставі ухвали суду, не виходячи за межі свої повноважень. Паркан на даних земельних ділянках знаходиться, доступ до нього для проведення експертизи був наданий тільки зі сторони ОСОБА_1 та встановлено, що дійсно на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_1 осипається паркан.

Допитаний у судовому засідання судовий експерт ОСОБА_9 пояснив, що ним був складений висновок № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2017 року, фотознімки були здійсненні з квадрокоптера та з урахуванням наданих за його клопотанням документів.

З висновку експерта від 30.11.2017 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи вбачається, що предметом спору є не капітальна самочинно збудована споруда паркан, а постійна непрозора висока огорожа. В даному висновку експертом не зазначена необхідність отримання дозвільних документів на її зведення, а лише встановлено перевищення паркану на висоту 0.12 до 0,20 м. від встановлених норм та правил, що не може бути визнане як істотне порушення будівельних норм та правил. Крім того у висновку експерта зазначено, що наявність сміття, яке утворилося внаслідок руйнування паркану, забруднює земельну ділянку позивача, що суперечить змісту добросусідства.

З висновку експерта від 27.11.2019 року вбачається, що межі земельної ділянки, що належать ОСОБА_1 порушені у зв`язку з частково розташованою на ній зведеної ОСОБА_4 цегляною спорудою-капітальним парканом, а саме: площею 4 кв.м., шириною від 0,07 м. до 0,21 м. довжиною 32.15 м. Однак експерт склав зазначений висновком без врахування акту про перенесення меж земельної ділянки в натуру та листа Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 03.08.2010 року. Зазначені документи підтверджують той факт, що відповідачем були винесені у встановленому законом порядку межі земельної ділянки внатурі і вже після того розпочато будівництво огорожі в межах її земельної ділянки. Оскільки відповідач не є спеціалістом у галузі геодезії та топографії, вона об`єктивно не могла встановити де пролягає її межа. Також, експертом не була врахована Інструкція про встановлення (відведення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376, відповідно до якої коливання меж земельної ділянки, межі якої винесені внатурі можуть коливатися у межах 0,3 м.

Суд дослідивши висновкиекспертиз № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2017 року та № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2017 року вважає їх неналежними доказами, оскільки проводився огляд земельної ділянки позивача, без огляду земельної ділянки відповідача ОСОБА_4 та без її присутності. Крім того, експертом під час складання висновку № 7018/19-41/314115/19-41 від 27.11.2017 року не був досліджений акт про перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) та Інструкція про встановлення (відведення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376. Зазначені підстави виключають можливість складання експертами об`єктивних та обґрунтованих висновків.

Суд також приходить висновку, що позивачкою не було використано всі передбачені законодавством заходи щодо усунення вказаного порушення, а знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли неможливо здійснити перебудову, реконструкцію (наприклад, шляхом проведення реконструкції огорожі). Однак таких позовних вимог позивачка не пред`являла.

Таким чином, суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про відмову у задоволені позову.

Що стосується клопотання представника відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявністю порушених прав особи.

З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, як необгрунтованих, а тому підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, відсутні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 91, 96, 103, 104, 152 ЗК України, 317-319, 376, 391 ЦК України, ст. 10-16, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13 серпня 2021 року.

Головуючий: М.Б.Баличева