Справа № 305/1990/20
Провадження по справі 2/305/275/21
07.04.2021 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді В.Е.Ємчука
за участі: секретаря судового засідання Шемота М.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахові, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про захист житлових прав, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання.
Позов мотивувала тим, що житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить їй, ОСОБА_1 . В даному житловому будинку зареєстровані вона із своєю сім"єю - чоловік ОСОБА_3 і син ОСОБА_4 . А також із 12.02.2016 в даному житловому будинку рахується зареєстрованим її брат, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Він був зареєстрований за її згодою на його прохання, оскільки тоді він власного житла не мав і не мав місця для реєстрації свого проживання, хоча і в той час не був членом її сім"ї і починаючи з цього часу дотепер ніколи не проживав у даному житловому будинку в АДРЕСА_1 , так як він весь цей час проживав у будинку їхніх батьків в АДРЕСА_1. ОСОБА_2 на право власності у будь-якій формі чи частці на даний житловий будинок не претендував. Для цього відсутні жодні правові підстави, оскільки будинок побудований нею спільно з її чоловіком. У зв"язку із реєстрацією ОСОБА_2 за місцем проживання в її будинку, що належить їй на праві приватної власності, порушується її право приватної власності на це житло, а саме право його вільного та безперешкодного використання, володіння та вільного розпорядження на її розсуд. Зняти з реєстрації за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 у добровільному порядку не являється можливим, оскільки він відмовляється це зробити самостійно. У зв"язку з чим просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстрації місця проживання, житлового будинку АДРЕСА_1 , без його згоди.
Позивачка, ОСОБА_1 в судовому засіданні присутня не була, надала заяву, в якій просить справу розглянути в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити. У разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач, ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився. Відзиву на позов не подавав.
Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд, у зв`язку з неявкою Відповідача та не повідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи згоду Позивача та не подання відзиву Відповідачем, ухвалив слухати справу за відсутності Відповідача, який повторно в судове засідання не з`явився, у порядку заочного розгляду справи за наявними в справі матеріалами.
Оскільки розгляд справи здійснювався судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши обставини справи, надані позивачкою письмові докази, суд, прийшов до такого висновку.
Момент виникнення права на захист у власників житла пов`язаний з моментом виникнення права власності, оскільки тільки власник повною мірою може використати належні йому права на захист. Правочини про відчуження чи набуття у власність будинку підлягають обов`язковій державній реєстрації, і, відповідно, право власності на будинок виникає саме з моменту державної реєстрації документів, що встановлюють це право.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 29.08.2012 позивачці, ОСОБА_1 , належить на праві приватної власності в цілій частині житловий будинок АДРЕСА_1 .
Про належність зазначеної квартири ОСОБА_1 вказує витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №35610488 від 25.09.2012.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За приписами частини першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Виходячи зі змісту зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Оскільки інше не встановлено законом, договором, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом та підставою для втрати членом сім`ї права і користування житлом.
Згідно зі ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення та ін. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.
Отже, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є не членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Так, згідно з довідкою Розтоківської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області №578 від 15.12.2020 в будинку АДРЕСА_1 , зареєстрованим значаться ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Такі ж дані були надані Відділом обліку та моніторингу інформації ГУДМС України в Закарпатській області на запит суду про місце реєстрації Відповідача, зробленим судом в порядку ст. 187 ЦПК України.
Відповідно до довідки про склад сім"ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку, осіб №1668 від 15.12.2020, відповідач ОСОБА_2 не входить до складу сім"ї позивачки, ОСОБА_1 .
Довідкою Розтоківської сільської ради, Рахівського району, Закарпатської області №578 від 15.12.2020 стверджено, що відповідач ОСОБА_2 з 2016 року фактично проживає за адресою своїх батьків, АДРЕСА_1 .
Отже, відповідач, ОСОБА_2 , являючись зареєстрованими у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить Позивачу в цілій частині на праві приватної власності, на даний час являється особою, яка втратила право на користування даним житловим приміщенням, оскільки вже з понад чотири роки не проживає в ньому, у цивільних правовідносинах щодо найму житла з Позивачем не знаходиться, членами сім`ї ОСОБА_1 не являється, підстав для збереження за ним житла не має.
За переконанням Позивача, дані обставини унеможливлюють їй вільно, повно та безперешкодно володіти, користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.
Таким чином з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що у Відповідача, ОСОБА_2 відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у вищезазначеному будинку, що дає підстави для усунення перешкоди в користуванні позивачем ОСОБА_1 житловим будинком, який належить їй на праві приватної власності, шляхом визнання Відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тому позов у цій частині підлягає до задоволення.
Що стосується позовної вимоги зняти відповідача ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 , без його згоди, то суд вважає, що позов у цій частині до задоволення не підлягає виходячи на такого.
Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.
Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється серед іншого на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.
Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Статтею 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.
Таким чином рішення суду по справах даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана рішенням суду такою, що втратила право користування житловим приміщенням . Даний обов`язок органу місцевого самоврядування зняти з реєстрації вже закріплений у ст. ст. 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».
З наведеного вбачається, що законом передбачено відповідну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, яка втратила право користування житловим приміщенням, при цьому суд не може перебирати на себе функції установ, уповноважених державою на здійснення відповідних дій.
Тобто, після набрання судового рішення законної сили, власник житлового приміщення має право звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: виконавчого органу сільської, селищної або міської ради за місцем знаходження житлового приміщення або до центру надання адміністративних послуг за місцем знаходження житлового приміщення , в якому зареєстрована особа.
Питання про стягнення судових витрат Позивач не ставила.
Керуючись ст. ст. ст.ст. 1-13, 76- 83, 141, 247, 247, 258-259, 263-265, 268, 288, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком АДРЕСА_1 .
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним Кодексом України, шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним Кодексом не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: В.Е.Ємчук