Справа № 461/1180/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/654/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Симець В.І.,

за участі: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та їх представника Стеха Ю.Я. , третьої особи ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 , ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року позивачі звернулась в суд з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб на стороні відповідачів - Львівського комунального підприємства «Цитадель-Центр», ОСОБА_5 , представника Львівської міської ради - Балюєва Святослава Віталійовича, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі покликались на те, що у 1998 році відповідач у справі ОСОБА_6 виїхала на постійне місце проживання у Республіку Грецію. В подальшому у 2003 році, її дочка ОСОБА_5 , з відома та допомоги батька ОСОБА_5 , виїхала до матері на постійне проживання. Відповідач ОСОБА_5 навчалася у вузі з 2005 року, після закінчення якого у 2012 році, також залишилася постійно проживати в Республіці Греції та в Україну не повернулася. Зазначають, що за місцем реєстрації відповідач ОСОБА_6 з 1998 року, тобто вже понад 20 років не з`являється, а відповідач ОСОБА_5 з 2003 року, тобто понад 15 років. Не цікавляться відповідачі станом справ, не підтримували жодних зв`язків, не телефонували, не листувалися, не допомагали матеріально, не брали участі в утриманні квартири, ремонтах, не зберігали у приміщення жодних свої речей, не користувалися приміщенням у будь-який інший спосіб тощо. Цивільний позов подали до суду, оскільки в даний час в їхньому помешканні зареєстровані та не проживають кілька дорослих, працездатного віку громадян, що примушує позивачів сплачувати комунальні послуги згідно кількості мешканців, зареєстрованих у приміщенні, а також це є перешкодою до отримання допомоги у вигляді субсидій.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Стеха Юрія Ярославовича до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб на стороні відповідачів - Львівського комунального підприємства «Цитадель-Центр», ОСОБА_5 , представника Львівської міської ради - Балюєва Святослава Віталійовича, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням задоволено в повному обсязі.

ОСОБА_6 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_6 , ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення незаконним з наступних підстав.

Судом перекручено дійсні обставини справи на користь позивачів, а саме суд зробив помилковий висновок про те, що відповідачі втратили інтерес до свого житла, для можливого проживання у вказаній квартирі після остаточного повернення в Україну на постійне місце проживання. Суд неправдиво вказує, що відповідачі не сплачують комунальні послуги за квартиру, не беруть участь в утриманні квартири, ремонтах. Відповідачі з поважних причин не проживають в своїй квартирі більше 6-ти місяців, мають постійний зв`язок з Україною, та займаються матеріальним утриманням свого житла.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія рішення Радянського районного народного суду м.Львова від 19.03.1990 року, яким визначено порядок користування квартирою по АДРЕСА_1 , між сім`ями ОСОБА_2 та ОСОБА_5 в зв`язку з тим, що між ними були неприязні відносини, виникали часті сварки за квартиру.

Просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та їх представника Стеха Ю.Я. на заперечення доводів апеляційної скарги, третьої особи ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд першої інстанції взявши до уваги, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 понад 6 місяців без поважних причин не проживають у спірному житлі, прийшов до висновку, що вимоги позову є доведеними, обґрунтованими, законними, а тому підлягають до задоволення.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Львівської міської ради депутатів трудящих від 05 лютого 1976 року №73, за ОСОБА_10 , (яка є матір`ю та бабусею позивачів) було закріплено квартиру АДРЕСА_2 , квартира була надана їй у зв`язку з покращенням життєвих умов багатодітної сім`ї. Згідно корінця ордера №023655 ОСОБА_11 було надано звільнену квартиру в новобудові, за адресою АДРЕСА_3 , в якій вказано склад сім`ї: ОСОБА_11 ,(осн.) ОСОБА_12 , (чол.) ОСОБА_3 , (син) ОСОБА_1 , (дочка) ОСОБА_13 , (дочка) ОСОБА_5 (син).

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, по адресі АДРЕСА_1 ., від 24 січня 2019 року вбачається, що спірна квартира на праві власності належить міській раді, та в ній зареєстровано 8 (вісім) осіб, серед яких: ОСОБА_1 (зареєстрована 16 січня 2015 року є дочкою ОСОБА_10 ), ОСОБА_2 (зареєстрований 16 січня 2015 рокує внуком ОСОБА_10 ), ОСОБА_3 (зареєстрований 16 січня 2015 рокує внуком ОСОБА_10 ), ОСОБА_2 (зареєстрована 09 січня 2018 року), ОСОБА_3 (зареєстрована 16 січня 2015 року, є внуком ОСОБА_10 ), ОСОБА_6 (зареєстрована 26 квітня 1990 року, є невісткою ОСОБА_10 ), ОСОБА_5 (зареєстрована 22 березня 1988 року, є онукою ОСОБА_10 ), ОСОБА_5 (зареєстрований11 серпня1987 року, є сином ОСОБА_10 ).

В якості доказу перебування відповідача ОСОБА_5 за межами України, суду було надано довідку Грецького міністерства освіти та релігії, управління координації та проведення екзаменів відділ А, про те що ОСОБА_5 вступила на академічний рік 2004-2005 на факультет управління персоналом Пантіу, згідно з наказом Міністерства Ф.152.21/130798/ В6/11-11-2004, та довідка Грецької Республіки, Університету суспільних та політичних наук Пантіо, зареєстровану за №07050359, в якій зазначено, що ОСОБА_5 9-й семестр навчається на вказаному відділі у навчальному 2011-2012 році.

В якості доказу перебування відповідача ОСОБА_6 за межами України, суду було надано копію засвідчення зеленої карти, яка підтверджує, що відповідачем було подано всі документи, для призначення терміну дії зеленої картки іноземки. Також була додана довідка-підтвердження подання заяви на видачу дозволу на перебування, в якій зазначено, що дана довідка має тимчасову силу до видачі відповідного рішення.

В матеріалах справи також міститься запит щодо уточнення місця проживання та адреси житла виборця, в якому зазначено, що ОСОБА_6 було включено до загальних виборних списків за місцем проживання, а саме - АДРЕСА_4 . Та відповідь на вказаний запит про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , проживають за вказаною адресою.

З заяви від 10 липня 2007 року, вбачається, що з 1997 року, ОСОБА_6 законно працює та проживає, разом з дочкою ОСОБА_5 , яка виїхала 2004 року, та станом на день подання вказаної заяви вони проживають у Республіці Греція.

Факт розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про розірвання шлюбу , виданою Галицьким відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, від 06 вересня 2007 року.

Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 4 ЖК Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.

Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки, що належать житлово-будівельнимкооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів).

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач був відсутнім з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:

1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; перебування на військовій службі прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби - протягом перших п`яти років перебування на дійсній військовій службі;

2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;

3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування;

4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;

5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;

6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;

7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають встановленню та доведенню термін відсутності відповідача та причини його відсутності.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, а також ставлення відповідача до спірного житла.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи із змісту норм чинного законодавства та оцінивши встановлені у справі докази та обставини, суд дійшов висновку, що позивачі не надали суду доказів, що відповідачі понад шість місяців були відсутні в спірному помешканні без поважних причин.

Зокрема, з аналізу наданих позивачем доказів вбачається, що відповідачі залишили місце проживання через поважні причини.

Так, як вбачається з довідки про навчання від 29.03.2019 року (т.1 а.с. 84) ОСОБА_5 продовжує навчання в університеті суспільних і політичних наук «ПАНТІОН» на факультеті економічного та регіонального розвитку.

Хоча ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент розгляду справи дійсно проживають у Республіці Греція, останні не мають там власного житла, та мають намір повернутись на постійне місце проживання в Україну.

Крім того, відповідачі не мали наміру втратити право на користування та не втрачали інтересу до квартири, що підтверджується також показами свідків та третьої особи ОСОБА_5 .

Доказів того, що відповідачі мають інше житло матеріали справи не місять.

Враховючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних та достатніх правових підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки їхня тимчасова відсутність пов`язана з об`єктивними та поважними причинами, а позивачі не довели обставин, на які посилалися як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави, передбачені статтями 71, 72 ЖК УРСР, для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням у зв`язку з відсутню в квартирі понад 6 місяців без поважних причин.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням є по факту втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції та є невиправданим, необхідним для захисту прав позивачів та покладає на відповідачів надмірний тягар, тому, що може призвести до того, що вони стане безхатченками.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке

конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 , ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 01 грудня 2020 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Стеха Юрія Ярославовича до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб на стороні відповідачів - Львівського комунального підприємства «Цитадель-Центр», ОСОБА_5 , представника Львівської міської ради - Балюєва Святослава Віталійовича, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2021 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.