Провадження № 2/742/101/21
Єдиний унікальний № 742/2150/20
19 липня 2021 року м.Прилуки
Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Короткої А.О.,
при секретарі - Сидоренко Ю.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі.
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з 01.08.1981 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 06.07.2020 року шлюб було розірвано. Перебуваючи в шлюбі, вони за спільні кошти придбали транспортний засіб - автомобіль марки Mazda, модель MPV, 2000 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , робочий об`єм 2,0, тип палива - бензин, КПП- механіка - 5, привід передній, тип кузова - мінівен, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , який був зареєстрований 25 грудня 2012 року підрозділом Прилуцького ВРЕР ДАІ Чернігівської області на ім`я ОСОБА_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . На придбання вказаного автомобіля позивачка отримала кредит в ПАТ «Дельта Банк» в розмірі 1500 доларів США, який було повернуто в період спільного проживання подружжя. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем у період перебування у шлюбі з позивачкою, тому це майно є спільним сумісним.
06.07.2019 року ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу 7442/2019/1550263 вказаного транспортного засобу з ОСОБА_3 , продавши його за 180950,00 грн, які забрав особисто собі, та здійснивши перереєстрацію автомобіля на нового власника.
За висновком експерта середня ринкова вартість спірного автомобіля без врахування його фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання станом на 16.07.2020 року становить 155120,00 грн.
Вказаний транспортний засіб був спільним майном подружжя, тому позивачка вважає, що має право на Ѕ його вартості, у зв`язку з чим і звернулася до суду з даним позовом, так як у позасудовому порядку вирішити цей спір неможливо.
В судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, але позивачка подала до суду заяву, згідно з якою позовні підтримала у повному обсязі та просила розглянути справу за відсутності сторони позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.п.78).
Відповідач на розгляд справи не з`явився також, хоча належним чином був неодноразово повідомлений про дату, час і місце судового засідання. Про причини неявки в судове засідання відповідач суду не повідомив, клопотань про проведення судового розгляду справи без його участі, відкладення судового засідання чи відзиву на позов до суду не подавав.
За таких обставин, за наявності згоди позивача, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду даної справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги беззаперечно підлягають задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.
Так, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.08.1981 року (а.п.7б).
Згідно з копією рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06.07.2020 року шлюб між сторонами був розірваний (а.п.8).
06.07.2019 року на підставі договору купівлі-продажу №7442/2019/1550263 ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 автомобіль марки Mazda, модель MPV, 2000 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 (а.п.9-10).
Згідно з висновком експерта №045/20 від 16.07.2020 року, середня ринкова вартість автомобіля марки Mazda, модель MPV, кузов НОМЕР_1 мінівен, двигун V-2000 куб.см, бензин, КПП механіка - 5 ст., трансмісія - привід передній, 2000 року випуску, враховуючи той факт, що автомобіль зареєстрований в Україні, без врахування його фактичного технічного стану, загального пробігу та умов зберігання, станом на 16.07.2020 року, становить 155120,00 грн (а.п.15-16).
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до ч.4 якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частинами 1 та 3 ст.355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
Разом з тим, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).
Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовий аналіз наведених вище норм Сімейного та Цивільного кодексів України дає підстави для висновку про те, що автомобіль марки Mazda, модель MPV, 2000 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , робочий об`єм 2,0, тип палива - бензин, КПП- механіка - 5, привід передній, тип кузова - мінівен, який був придбаний подружжям ОСОБА_4 за спільні кошти та у період шлюбу, беззаперечно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визначення у ньому частки кожного з них є цілком можливим - це по Ѕ частині за кожним, а оскільки відповідач, ще перебуваючи у шлюбі одноособово та без погодження з дружиною продав нині спірний транспортний засіб, що не заперечувалося ним протягом судового розгляду, то Ѕ частина його ринкової вартості має бути ним відшкодована позивачці.
Тож, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, суд приходить до єдино можливого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
На підставі наведеного та ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.15, 319, 321, 325, 328, 331, 355, 368, 372 ЦК України, ст.57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, керуючись ст.2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 22.07.2021 року.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд або на апеляційне оскарження, якщо така заява або апеляційна скарга подані протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя А.О.Коротка