печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2021 року Печерський районний суд міста Києва

у складі: головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Єряшевій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярошенко Вікторії Миколаївни, -

В С Т А Н О В И В :

Стягувач ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві Ярошенко В.М., в якій просила визнати протиправними дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярошенко В.М. та скасувати постанову останньої про закінчення виконавчого провадження № 17514739 від 21 жовтня 2015 року.

В обґрунтування скарги зазначила, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2000 року у справі №2-1752/10/2000 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітної плати, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2000 року і до її повноліття.

10 січня 2000 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 1026 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на доньку у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітної плати, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2000 року і до її повноліття.

На підставі виконавчого листа № 1026 11 липня 2008 року державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві Півторацьким Сергієм Олександровичем було відкрито виконавче провадження № 17514739.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 17514739.

У відповідь на дану заяву скаржник отримала лист від 27 червня 2018 року № 23148 від Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві в якому було зазначено, що згідно даних АСВП, 21 жовтня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали виконавчого провадження № 17514739 в архіві не розшукано, постанова про закінчення виконавчого провадження разом з виконавчим листом була направлена на адресу суду та повідомлено, що постанова № 17514739 від 21 жовтня 2015 року в судовому порядку не оскаржувалась.

Скаржник повідомила, що постанову № 17514739 від 21 жовтня 2015 року про закінчення виконавчого провадження вона не отримувала та з її змістом не ознайомлювалась.

Листом від 06 серпня 2018 року за вих. № 2-1752/10/2000 Печерський районний суд м. Києва у відповідь на адвокатський запит повідомив, зокрема, «що постанова про закриття виконавчого провадження та виконавчий лист у справі № 2-1752/10/2000 на адресу суду не надходили та в матеріалах справи не містяться на підставі вищевикладеного, суд повідомляє, що адвокатський запит не підлягає задоволенню, оскільки у суду відсутні правові підстави для видачі виконавчого листа у цивільній справі №2-1752/10/2000».

При ознайомленні з матеріалами справи №2-1752/10/2000, скаржник теж відмітила, що дані постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.10.2015 р., дані самого виконавчого листа № 1026 від 19 січня 2000 року в матеріалах справи не містяться.

Таким чином, на даний час, ОСОБА_1 так і не ознайомилася із текстом постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 жовтня 2015 року.

Як зазначається у Листі Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві постанову про закінчення виконавчого провадження № 7514739 від 21 жовтня 2015 року було винесено державним виконавцем на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка діяла на момент винесення даної постанови.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження), зазначалося, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі, закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення - у даному випадку - у зв`язку з досягненням дитини повноліття.

Скаржник повідомила, що ОСОБА_4 не здійснював оплату аліментів на доньку, в зв`язку з чим, виникла заборгованість за аліментами.

Вважає дії державного виконавця передчасними, оскільки відповідно до положень ст. 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття. За таких обставин вважає, що державний виконавець не повинен був закінчувати виконавче провадження до часу повного погашення заборгованості з виплати аліментів.

А тому, скаржник категорично не погоджується з постановою про закінчення виконавчого провадження № 7514739 від 21 жовтня 2015 року, вважає її такою що винесена з порушенням вимог законодавства, а отже такою що підлягає скасуванню.

Стягувач, боржник і державний виконавець будучи належним чином повідомленими в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги, а тому вивчивши матеріали скарги, суд вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 124 Конституції України та ст. 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконанням рішення суду завершується процес захисту суб`єктивних майнових та особистих немайнових прав громадян.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтями 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню в тому числі рішення на підставі виконавчих листів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) Сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом, подавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у провадженні виконавчих дій, давати усні та письмові пояснення, висловлювати свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході виконавчого провадження, у тому числі під час проведення експертизи, заперечувати проти клопотань, доводів та міркувань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Відповідно до ст. 477 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 21 квітня 2000 року у справі № 2-1752/10/2000 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітної плати, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2000 року і до її повноліття.

10 січня 2000 року Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 1026 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на доньку у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітної плати, щомісячно, починаючи з 12 квітня 2000 року і до її повноліття.

На підставі виконавчого листа № 1026 11 липня 2008 року державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві Півторацьким Сергієм Олександровичем було відкрито виконавче провадження № 17514739.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження № 17514739.

У відповідь на дану заяву Скаржник отримала лист від 27 червня 2018 року № 23148 від Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві в якому було зазначено, що згідно даних АСВП, 21 жовтня 2015 року державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Матеріали виконавчого провадження № 17514739 в архіві не розшукано, постанова про закінчення виконавчого провадження разом з виконавчим листом була направлена на адресу суду та повідомлено, що постанова № 17514739 від 21 жовтня 2015 в судовому порядку не оскаржувалась.

Також у Листі Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві зазначено, що постанову про закінчення виконавчого провадження № 7514739 від 21 жовтня 2015 року було винесено державним виконавцем на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, яка діяла на момент винесення даної постанови.

Згідно ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) Копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) У випадках, передбачених п.п. 1-6, 8, 9, 11-13 ч. 1 цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Згідно ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (який діяв на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 4.9.2. Інструкції про проведення виконавчих дій, що діяла на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, копія якої у триденний строк надсилається сторонам та суду або іншому органу (посадовій особі), які видали виконавчий документ, або за належністю до іншого органу державної виконавчої служби і до копії постанови державний виконавець додає виконавчий документ, який повертається органу, що його видав, або стягувачу або передається за належністю.

Державний виконавець у триденний строк повинен був направити стягувачу та суду постанову про закінчення виконавчого провадження, проте Листом від 06 серпня 2018 року за вих. № 2-1752/10/2000 Печерський районний суд м. Києва у відповідь на адвокатський запит повідомив, зокрема, «що постанова про закриття виконавчого провадження та виконавчий лист у справі № 2-1752/10/2000 на адресу суду не надходили та в матеріалах справи не містяться… на підставі вищевикладеного, суд повідомляє, що Ваш адвокатський запит не підлягає задоволенню, оскільки у суду відсутні правові підстави для видачі виконавчого листа у цивільній справі № 2-1752/10/2000».

Таким чином, судом встановлено, що виконавчий документ на адресу Печерського районного суду міста Києва не направлявся.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 03/01-20 від 20 лютого 2020 року доданої до скарги Скаржником, експерт визначив загальний розмір заборгованості ОСОБА_4 за аліментами на утримання дитини (доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за період з 01 травня 2008 року по 17 березня 2014 року, з урахуванням неустойки (пені) на суму заборгованості за аліментами, виходячи із розрахунку 1/4 (25%) від розміру середньої заробітної плати в м. Києві, за період несплати з 01 травня 2008 року на час проведення експертизи (31 січня 2020 року), яка становить 1 658 123,77 грн., де:

- 2 080,72 грн. - заборгованість за аліментами станом на 01 травня 2008 року;

- 70 364,15 грн. - розмір заборгованості за аліментами, виходячи із 1/4 (25%) розміру середньої заробітної плати в м. Києві, за період з 01 травня 2008 року по 17 березня 2014 року;

- 69 828,29 грн. - неустойка (пеня) від суми заборгованості за аліментами в розмірі 2 080,72 грн. станом на 01 травня 2008 року;

- 1 515 850,61 грн. - неустойка (пеня) від суми заборгованості за аліментами в розмірі 70 364,15 грн. за період з 01 травня 2008 року по 17 березня 2014 року.

Експертом Болоніною І.В. дослідження проведено методом документальної перевірки та зіставлення з урахуванням положень ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606 визначено, що у разі стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови державного виконавця. При цьому розмір аліментів у разі їх стягнення у частці від заробітку (доходу) не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

Також, в ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 195 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-111, зі змінами та доповненнями, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, заборгованість обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

П. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частинами 1 та 2 ст. 196 Сімейного кодексу України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року № 2037- VIII, який діє з 08 липня 2017 року у п. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України внесено зміни, а саме:

1. У разі виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

2. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідно до п. 1 ст. 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, а згідно змін до цієї статті, з 08 липня 2017 року - у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред`явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Як вбачається з Листа Голосіївського РВДВС міста Києва ГТУЮ у м. Києві постанову про закінчення виконавчого провадження № 7514739 від 21 жовтня 2015 року було винесено у зв`язку з досягненням дитиною, на яку стягувались аліменти повноліття, тобто у зв`язку з закінченням строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, у даному випадку аліментів, які є періодичним щомісячним платежем, що присуджується боржнику на певний період, зокрема, у разі стягнення аліментів на неповнолітню дитину - до досягнення дитиною повноліття (виповнення 18 років).

Відповідно до ч. 4 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

На виконання положень СК України в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України N 512/5 від 02 квітня 2012 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за N 489/20802, зазначено:

- в п. 7.21. Державний виконавець закінчує виконавче провадження про стягнення аліментів після закінчення передбаченого законом строку їх стягнення за умови, що сума аліментів стягнена в повному обсязі. Заборгованість за аліментами стягується незалежно від досягнення дитиною повноліття.

- в п. 7.22. У разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом (за п. 1.1. Інструкції це Закон України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець мав вчиняти дії по стягненню аліментів у т. ч. заборгованості за аліментами в разі виникнення такої.

Державний виконавець у порушення зазначених норм, не здійснював розрахунку фактичного виконання рішення суду та не перевірив даних щодо наявності чи відсутності заборгованості по сплаті аліментів перед закінченням виконавчого провадження.

Незаконне закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів у зв`язку із закінченням строку стягнення, при наявності у боржника заборгованості за аліментами, може бути підставою для оскарження такого рішення державного виконавця.

Отже, настання повноліття особи за умови, що існує заборгованість за аліментами не є підставою для закриття провадження у справі. Лише фактичне виконання в повному обсязі рішення тягне за собою закриття виконавчого провадження.

Разом з тим, за змістом ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.

Відтак, суд прийшов висновку про задоволення скарги скаржника щодо визнання протиправними дії державного виконавця та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження про стягнення аліментів на підставі наявності заборгованості по аліментам.

Керуючись ст. 447-453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Скаргу задовольнити.

Визнати протиправними дії державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярошенко Вікторії Миколаївни щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 17514739 від 21 жовтня 2015 року.

Скасувати постанову державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Ярошенко Вікторії Миколаївни про закінчення виконавчого провадження № 17514739 від 21 жовтня 2015 року.

Ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. А. Писанець