КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 379/738/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3090/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.

за участю секретаря судового засідання - Гребнєва Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Зінкіна В.І., по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неповернутих за договором позики грошових коштів, відсотків та індексу споживчих цін в Україні (інфляції), -

в с т а н о в и в :

У липні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 20 грудня 2012 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики грошових коштів на суму 96000,00 грн., що підтверджується особисто та власноруч написаною борговою розпискою позичальником, та яка відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України є договором позики. За умовами договору позики позивачка, як позикодавець, передала у власність позичальнику грошову суму у розмірі 96000,00 грн., а відповідачка (позичальник) зобов`язувалась повернути вказану грошову суму в повному розмірі та у строк до 01 серпня 2013 року. Свої зобов`язання по даному договору відповідачка не виконала та не повернула грошову суму, взяту у позику та у строк визначений договором позики. Оскільки відповідачка зі своєї вини не виконала умови договору позики належним чином та не повернула грошові кошти у строк визначений договірним зобов`язанням, позикодавець має право вимагати, а відповідачка як позичальник зобов`язана сплатити: неповернуті грошові кошти за договором позики, індекс споживчих цін в Україні (інфляцію) за весь час прострочення виконання договору позики на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки Національного Банку України (далі - НБ України) за весь час прострочення виконання договору позики на підставі ч. 2 ст. 1048 ЦК України, три проценти річних за весь час прострочення виконання договору позики на підставі ч. 1 ст. 1050, ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Врахувавши вищезазначене, позивачка просила стягнути з відповідачки на її користь 96000,00 грн. неповернутих грошових коштів за договором позики від 20 грудня 2012 року, 67104,00 грн. в якості відшкодування індексу споживчих цін в Україні (інфляції) за період з 01.08.2013 по 01.07.2016, 46297,00 грн. в якості відшкодування процентів на рівні облікової ставки НБ України, 8400,00 грн. в якості відшкодування трьох процентів річних внаслідок невиконання договору позики, а також судові витрати понесені нею - 2178 грн. зі сплати судового збору та 10 000 грн. за правничу допомогу адвоката. Розгляд справи просила провести за відсутності позивачки та її представника (т. 1 а.с. 1-6, 31, 129-131, 166-167).

Заочним рішенням Таращанського районного суду Київської області від 05 серпня 2016 року позовні вимоги задоволені(т. 1 а.с. 34-36).

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 09 серпня 2019 року задоволено заяву відповідачки ОСОБА_1 , скасовано заочне рішення цього ж суду від 05 серпня 2016 року, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін (т. 1 а.с. 70-71, 84).

Відповідачка проти позову заперечувала, пояснила, що в 2012 році вона звернулась до адвоката Науменка О.В. для переоформлення спадщини - будинку матері в селі в Богуславському районі. Жінка цього адвоката є донькою позивачки, позивачку вона не знає. Ніякою загальної знайомої у них нема. Вона брала кредити, щоб оплатити працю адвоката. Сплатила адвокату близько 180 тисяч гривень. Повністю розрахувалась з адвокатом в присутності санітарки ОСОБА_3 .. В грудні 2012 року в борг у позивачки не брала коштів, розписку не писала. В судовому засіданні на неодноразові роз`яснення судом права заявити клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, відмовилась від заявлення такого клопотання (т. 1 а.с. 178-180).

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 96000,00 грн. неповернутих грошових коштів за договором позики від 20 грудня 2012 року; 67104,00 грн. в якості відшкодування індексу споживчих цін в Україні (інфляції) за період з 01.08.2013 по 01.07.2016, внаслідок невиконання договору позики від 20 грудня 2012 року; 8400,00 грн. в якості відшкодування трьох процентів річних внаслідок невиконання договору позики від 20 грудня 2012 року; судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 1714,97 грн., витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7874,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Цим же рішенням визначено, що заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою суду від 05 серпня 2016 року про накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 , а саме: житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 , продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили (т. 1 а.с. 181-187).

Не погодившись з рішенням суду, 04 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу в якій просила скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. На обґрунтування скарги зазначила, що написала розписку на ім`я ОСОБА_2 під примусом з боку адвоката Науменка О.В. , який вимагав розрахунку за надані послуги правничої допомоги та примусив написати розписку на ім`я матері його дружини (тещі) - ОСОБА_2 , пояснивши це тим, що оскільки він адвокат та кошти, які йому треба сплатити були отримані у результаті його професійної діяльності, розписку на його ім`я писати не можна. Повністю розрахувалась з адвокатом Науменко О.В. в присутності свідка ОСОБА_3 . Оскільки гроші в борг у позивачки не брала, вважала відсутніми зобов`язання щодо повернення позивачці грошей за розпискою(т. 1 а.с. 196-209).

Позивачка ОСОБА_2 подала відзив в якому просила апеляційну скаргу відповідачки відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 1 а.с. 241-249).

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Чайка О.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Осадчий А.М. заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі, досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням її представника - адвоката Осадчого А.М., що останній підтвердив в суді апеляційної інстанції (т. 1 а.с. 236-249б т. 2 а.с.1-2, 9-10, 17-20).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідачка свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконала, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивачки заявленої суми боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_1 написала боргову розписку, за умовами якої отримала від позивачки в позику 96000,00 грн., та вказану грошову суму ОСОБА_1 зобов`язувалась повернути в строк до 01 серпня 2013 року.

Оригінал розписки ОСОБА_1 від 20 грудня 2012 року міститься у матеріалах справи(т. 1 а.с. 151).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у встановлений договором строк.

Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, а позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем.

Суд першої інстанції ставив на обговорення питання призначення судової почеркознавчої експертизи, роз`яснивши, у т.ч. відповідачці ОСОБА_1 наслідки не проведення такої, що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (т. 1 а.с. 178-180).

Сторони ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заявляли клопотання про проведення почеркознавчої експертизи.

Зважаючи на вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи, суд апеляційної інстанції відхилив доводи апелянта про безгрошовість позики.

При цьому, суд апеляційної інстанції врахував, що апелянт ОСОБА_1 в поданій нею апеляційній скарзі не заперечувала факт написання боргової розписки, зазначивши, що таку розписку написала на вимогу і під примусом з боку її представника - адвоката Науменка О.В.

Проте, доводи апелянта про написання такої розписки під примусом та зловмисну домовленість представника відповідачки - адвоката Науменка О.В. із позивачкою, об`єктивними доказами по справі не підтверджені та є припущеннями, тому суд апеляційної інстанції їх відхилив.

Так, згідно умов договору позики до 01 серпня 2013 року ОСОБА_1 зобов`язалась повернути ОСОБА_2 позику у розмірі 96 000,00 грн. (т. 1 а.с. 12, 151).

Доказів виконання грошового зобов`язання відповідачкою ОСОБА_1 до суду не надано, отже, відповідачка не повернула отримані у позику кошти, а саме 96 000 грн., які позивач просила стягнути з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних.

Враховуючи, що частина коштів, отриманих у позику, не повернута відповідачкою, та враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення зі ОСОБА_1 на користь позивачки заборгованості у сумі 96 000 грн., визначеній договором.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

У ч. 2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

До заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач долучила розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних станом на 01 липня 2016 року, відповідно до якого просила стягнути з відповідачки 96 000грн. - основна сума боргу, 67 104 грн. - інфляційні втрати та 8 400 грн. - 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 серпня 2013 року до 01 липня 2016 року (т. 1 а.с. 152).

Колегія суддів перевірила наведений розрахунок позивача та дійшла висновку, що оскільки за борговою розпискою від 20 грудня 2012 року отримані у позику гроші мали б бути повернуті до 01 серпня 2013 року, прострочення грошового зобов`язання настало з 02 серпня 2013 року і саме з цієї дати має бути розрахований період заборгованості.

Помилкове зазначення позивачкою початку періоду заборгованості з 01 серпня 2013 року не призвело до неправильного вирішення справи районним судом.

Так, розрахунок інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x.. (ІІZ:100) ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (99,30 : 100) x (100,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,60 : 100) x (102,20 : 100) x (103,30 : 100) x (103,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,40 : 100) x (100,80 : 100) x (102,90 : 100) x (102,40 : 100) x (101,90 : 100) x (103,00 : 100) x (103,10 : 100) x (105,30 : 100) x (110,80 : 100) x (114,00 : 100) x (102,20 : 100) x (100,40 : 100) x (99,00 : 100) x (99,20 : 100) x (102,30 : 100) x (98,70 : 100) x (102,00 : 100) x (100,70 : 100) x (100,90 : 100) x (99,60 : 100) x (101,00 : 100) x (103,50 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) = 1.88554011.

Тому, інфляційне збільшення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 02 серпня 2013 року до 01 липня 2016 року становить 85 011,85 грн. (96 000,00 грн. позика x 1.88554011 - 96 000,00 грн.). Проте позивачкою ОСОБА_2 заявлено в позові про стягнення з відповідачки ОСОБА_1 меншу суму - 67 104 грн. інфляційного збільшення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, тому, суд першої інстанції виходячи з меж заявлених вимог в суді першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із відповідачки на користь позивачки останньої суми.

Розрахунок 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України здійснюється за формулою:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Період прострочення з 02 серпня 2013 року до 31 грудня 2015 року 96 000,00 грн. заборгованості x 3 % x 882 днів у періоді прострочення : 365 : 100 = 6 960 грн.

Період прострочення з 01 січня 2016 року до 01 липня 2016 року 96 000,00 заборгованості x 3 % x 183 днів у періоді прострочення : 366 : 100 = 1440 грн.

Всього 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за вказаний період - 8 400 грн.

Оскільки позивачка просила стягнути з відповідачки 46 297 грн. процентів на рівні облікової ставки НБ України за період з 01 серпня 2013 року по 24 червня 2016 року включно, тобто поза межами періоду дії договору позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог, врахувавши правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року справа № 464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18. При цьому, позивачка ОСОБА_2 рішення районного суду не оскаржувала, а апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 з вимогою про повне скасування оскаржуваного рішення, не містить доводів незаконності оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення судових витрат, з яких 1714.97 грн. судового збору та 7874 грн. витрат на правничу допомогу адвоката пропорційно до частини (78.74%) задоволених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати на апеляційний розгляд справи відшкодуванню за рахунок позивачки не підлягають.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 квітня 2021 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова