Справа № 642/3965/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) у складі :

головуючого судді Ольховського Є.Б.

при секретарі Алімурадової Т.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, позовом 3-ї особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання удаваним договір позики та недійсним договір іпотеки -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою), вказувала на те, що між позивачем та відповідачем складено розписку про передання відповідачу у позику 36900,00 грн., на умовах повернення всієї суми у строк до 01.01.2019. ОСОБА_2 гроші у зазначений строк не повернула. Заборгованість на час подання позову становить 29400,00 грн. Договором передбачено подвійне повернення простроченої суми боргу. Неповернення боргу спричинило позивачці моральні страждання та привело до негативної зміни умов життя. Просить суд стягнути суму боргу 58800,00 грн. та 10000,00 грн. моральної шкоди.

Відповідачка з позовом не погодилась та подала до суду зустрічну позовну заяву в якій зазначила, що у 2004 році вона була змушена позичити у ОСОБА_1 гроші в сумі 10 000,00 грн., договір посвідчений нотаріально ПН ХМНО Літвіновою Я.М. За позикою вона не розрахувалася вчасно, а тому, вже у 2017 році, ОСОБА_1 разом із чоловіком залякали її та змусили написати розписку та віддати ордер на квартиру АДРЕСА_1 . Грошові кошти (36900,00 гривен) є відсотками за раніше укладеним договором позики і ОСОБА_2 їх не отримувала ніколи. Розписка надана під тиском і розписка свідчить лише про єдине зобов`язання - віддати ордер на квартиру у якості позики. Гроші, які ОСОБА_2 передавала на погашення боргу ОСОБА_1 нею неправомірно не враховані, а сума залишку боргу значно завищена. Просила суд визнати неукладеним договір позики від 01.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вирішити питання про розподілення судових витрат у розмірі 18000,00 грн.

Син відповідачки - ОСОБА_3 звернувся із клопотанням про вступ до справи в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги стосовно предмета спору. Подав позовну заву до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 . У позові зазначав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 , дії позивачки за первісним позовом порушують його особисті майнові права. Це позначилось у тому, що у червні 2017 року, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 ордер на вищенаведену квартиру, та, таким чином, фактично між ними укладено не договір позики грошових коштів а договір іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Відтак, правочин за розпискою є удаваним, оскільки приховував інший - іпотечний договір. А з огляду на вимоги, встановлені чинним законодавством для договорів іпотеки, які на думку ОСОБА_3 були порушені. прохав визнати удаваним договір позики від 01.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнати недійсним договір іпотеки від 01.06.2017між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зобов`язати ОСОБА_1 повернути ОСОБА_3 оригінал ордеру на квартиру.

Ухвалою від 12.10.20р. призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою від 16.11.20р. призначено повторно підготовче судове засідання.

Ухвалою від 10 лютого 2021 року закрито підготовче судове провадження та справа призначена до розгляду по суті.

Допитавши сторони, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне:

В судовому засіданні позивачка за основним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 наполягали на тому, що під час написання розписки 01.06.2017 року позивачка передала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 36900,00 грн. із строком повернення 01.01.2019, а на заміну отримала розписку та оригінал ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , аби бути більш певною у виконанні обов`язку із повернення боргу. ОСОБА_2 повернула 7500,00 грн. і залишок заборгованості становить 29400,00 грн. Розписка передбачає право подвійного стягнення боргу в судовому порядку. Представник зазначила, що як вбачається з тексту розписки ОСОБА_2 «одолжила у» ОСОБА_1 36900,00 грн. Слова «одолжила у» вживані разом, означають зазвичай позичання грошей, підтверджуючі при цьому факт передачі грошей в силу реальності договору розписки. Єдина сума, що знадується в розписці це 39600,00 грн. і дану суму ОСОБА_2 зобов`язалася повернути до 01.01.2019, про що написано на зворотній стороні розписки. Інші дати вписані пізніше та не погоджені з позивачкою за основним позовом.

Як вбачається з тексту розписки ОСОБА_2 «одолжила у» ОСОБА_1 36900,00 грн. Слова «одолжила у» вживані разом, означають зазвичай позичання грошей, підтверджуючі при цьому факт передачі грошей в силу реальності договору розписки. До того ж, ОСОБА_2 фактично визнала позику та факт передачі, коли почала за нею розраховуватися. Про це свідчать зроблені нею записи на зворотній сторінці розписки.

Судом встановлено, що розписка від 01.06.2021, написана ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , дата написання розписки - 01.06.2017 і жоден з учасників не заперечує ці факти. На виконання договору позики ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти, розмір яких кожна із сторін визначає по-різному, але сам факт часткового погашення боргу за розпискою сторонами визнається беззаперечно.

Згідно ч. 1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд дійшов висновку, що слова, розміщені на початку розписки «Я, ОСОБА_5 …» свідчать про те, що розписка написана ОСОБА_2 власноруч.А вивчення тексту розписки вцілому свідчить про те, що усі записи зроблені однією особою, оскільки відмінностей почерку не вбачається.Розписка містить у правому куті, наприкінці тексту, розташованого зі зворотного боку підпис самої ОСОБА_2 та підпис позичальниці ОСОБА_1 . Разом з тим, розписка має дописи, засвідчені підписом ОСОБА_2 : «15.04.2021», «Сумма уточним»(розміщений між словами «Даннуюсумму обв`язуюсь вернуть до 01.01.2019» та датою «01.06.2017» разом із підписами сторін), «15.04.2021 исправленномуверить» (допис об`єднаний єдиним змістом та розміщений зліва від підписів), «200» і не підписаний жодною із сторін текст «1000 гр».

На користь того, що це є саме дописи, свідчить наявність біля кожного такого допису підпису ОСОБА_2 , яким вона намагалася підтвердити правомірність внесення до розписки кожного з дописів, а звичайна розписка, що не містить вписаних текстів,має лише підписи обох осіб, що погодилися на умови договору позики.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 проти цього заперечував, наполягав на тому, що підпис ОСОБА_7 стоїть саме напроти дати повернення позики - «15.04.2021».

Але це не узгоджується із тим, що строк виконання зобов`язання із повернення позики визначений сторонами як обов`язковий, оскільки міститься в підписаній сторонами частці розписки. Погодження іншого строку обома сторонами не відбулося, що чітко видно із складу підписантів, що погодилися із написом «15.04.2021 исправленномуверить». З самого тексту розписки видно, що дату повернення 15.04.2021» вписано в текст пізніше і вона не погоджена сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява N 7460/03, § 26) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Отже, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 14.08.2018 року у справі № 905/2382/17, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

В цивільних справах ЄСПЛ використовує стандарт «баланс ймовірностей» (a balanceofprobabilities): слід довести, що факт скоріше був, а ніж не був, тобто суб`єктивна впевненість може бути виміряна як така, що дорівнює 51% і вище (ця математична аналогія випливає із пояснення в справі Miller v MinisterofPensions [1947] 2 All ER 372). В практиці ЄСПЛ можна знайти десятки рішень, де суд посилається на «balanceofprobabilities» для оцінки обставин справи. Наприклад, в рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 р. суд застосовує «баланс ймовірностей». У рішенні J.K. AND OTHERS v. SWEDEN 23.08.2016 р. ЄСПЛ вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам. Кожна людина з власного досвіду має уявлення про те, що деякі факти трапляються рідко, а деякі - часто. Це називають апріорною вірогідністю або, згідно з англійскими суддями, «вірогідністю, що визначена природою речей» (inherentprobability). З цього починається процес доказування: чим менш правдоподібна та обставина, яку слід довести, тим більш переконливими мають бути докази, і навпаки, чим більш вірогідною здається обставина, тим менше зусиль потрібно від сторони, на яку покладено тягар доведення, аби переконати суд.

Ще один стандарт доказування - «поза розумним сумнівом». У справі «Кобець проти України» суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 р. у господарській справі № 914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З цього випливає, що «поза розумним сумнівом» умовами договору позики, викладеного в розписці від 01.06.2017 є передання ОСОБА_2 у борг 39600,00 грн. на умові повернення цієї сумі у строк до 01.01.2019. Саме звичайне і загально звісне правило підписувати умови договору обома сторонами, як стосовно тексту договору вцілому, так і стосовно окремих, дописаних умов договору, якщо в цьому є потреба, доводить справедливість цього висновку.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому засіданні, на підтвердження обставин, викладених у зустрічній позовній заяві, пояснив, що ОСОБА_2 під впливом погроз та шантажу передала ОСОБА_1 розписку та оригінал ордеру. Розписка складена на суму відсотків, від раніше укладеного (у 2004 році) та посвідченого нотаріально Договору позики, гроші за цим договором вона не повернула вчасно, а тому була змушена сплачувати відсотки, які на час складення розписки склали 39600,00 грн. Розмір відсотків вказати не зміг. На питання суду, чи зверталася ОСОБА_2 в правоохоронні органи із заявами щодо злочинних дій ОСОБА_1 та її чоловіка, відповів що таких звернень не було.

Суд дослідив копію договору позики від 16.11.2004, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчену ПН ХМНО Літвіновою Я.М. з якого вбачається, що між наведеними особами укладений договір позики на суму 10000,00 грн. із терміном погашення до 16.11.2005, без зазначення відсотків за користування позикою.

Інших доказів на підтвердження фактів, викладених у зустрічній позовній заяві позивач ОСОБА_2 не надала. Тому, суд вважає, що обставини, викладені у зустрічному позові ОСОБА_2 не доведені належними та допустимими доказами а позов задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі No 6-50цс16.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 р. у справі No 6-2789цс16.

Крім того, частиною першою статті 1 049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1 047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 р. по справі No 6-50цс16.

Посилання ж позивачки за зустрічним позовом, ОСОБА_2 на те, що гроші вона не отримувала, знаходилася під тиском, не ґрунтуються на належних доказах. Відповідач є дорослою людиною, яка до того ж, вже мала досвід отримання грошей у позику. В розписці вона власноруч пише наступне «Данную сумму обязуюсь вернуть». Єдина сума зазначена в договорі - 36900,00 грн., сума про яку відповідачка пише вище, що вона позичена у ОСОБА_7 . То ж, будучі обізнаною людиною (про це свідчить раніше укладений в нотаріальній формі договір позики) відповідачка надала чітке зобов`язання повернути вже отримані кошти.

Наявність боргового документу, його зміст свідчить про те, що «поза розумним сумнівом» грошові кошти передавалися, та ОСОБА_2 зобов`язалася їх повернути.

Твердження ОСОБА_2 що фактично вона зобов`язалася передати в позику одер на квартиру АДРЕСА_1 , юридично неспроможне, оскільки ордер на вселення у житлове може бути використаний ніким, окрім того, на кого виписаний, а тому не може бути предметом позики. Очевидно, що відповідачка надала документ для забезпечення виконання зобов`язання. Твердження відповідачки, що фактично вона зобов`язалася віддати на руки позичальниці ордер на квартиру виглядає необгрунтованим. Оскільки незрозуміло для чого, крім забезпечення виконання зобов`язання із повернення позики позикодавцю був би потрібний цей ордер.

У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. У цій справі позивач просив про стягнення боргу за договором позики. Факт отримання коштів за договором позики підтверджується наявним у позичальника оригіналом розписки боржника, яку ОСОБА_8 надала суду для огляду в судовому засіданні.

До того ж, ОСОБА_2 фактично визнала позику, її розмір та факт передачі, коли почала за нею розраховуватися. До дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій (Такі висновки зроблені Верховним судом та викладені у постанові ВСУ від 09.11.2016 р. у справі за No 6-1457цс16 ).

За умовами укладеного договору у разі порушення строків повернення боргу, ОСОБА_2 зобов`язується сплатити суму у двократному розмірі від залишку боргу. ОСОБА_8 визнає, що фактично ОСОБА_2 повернула їй 7500,00 грн. Та просить стягнути залишок боргу у двократному розмірі 58800,00 грн.

Суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення суми боргу у розмірі 58800,00 грн. такими, що підлягають задоволенню. Вимоги щодо стягнення моральної шкоди навпаки, не доведені позивачкою належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню.

Стосовно позову третьої особи. ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав позов, зазначив, що він, як учасник бойових дій має право на отримання квартири від держави. Для отримання квартири йому потрібні правовстановлюючі документи на квартиру, в якій він прописаний, таким документом він вважає ордер, виданий на ім`я ОСОБА_9 . Але, відповідно до Постанови Ради Міністрів Української РСР и Української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, ордер на житло видається громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів і є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів (п. 69 Постанови). Відтак, після вселення в квартиру, ордер жодної правової загрузки не несе, не встановлює права або обов`язки

Окрім того, згідно ст. 1 Закону «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. А відповідно ст. 5 цього закону предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за умови, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. До матеріалів справи не надано доказів того, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 або ОСОБА_3 на праві власності, а це виключає можливість сприймати будь-які дії із передачі квартири у заставу іпотекою.

Удаваний правочин - це правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили ( ст. 235 ЦК України). Юридична неспроможність володіння об`єктом іпотеки виключає наявність удаваного правочину із укладення договору іпотеки.

Оглянутий в судовому засіданні ордер на квартиру. Зі змісту документу вбачається, що він виданий на им?я ОСОБА_9 для вселення у вищезазначену квартиру і немає жодного відношення до третьої особи.

З огляду на наведене, суд вважає позов третьої особи таким, що не підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, знищення чи пошкодження її майна.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі, зокрема, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 обов`язковому з`ясовуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

З огляду на те, що по справі не встановлено обставин, з якими закон пов`язує право на відшкодування моральної шкоди, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Згідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 258, 264-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 23, 202, 207, 235, 638,1047,1049,1167 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ін. НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ін. НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 58800 грн. В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ін. НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір - 840 грн.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики неукладеним, та позов 3-ї особи ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , 3-я особа: ОСОБА_2 про визнання удаваним договір позики та недійсним договір іпотеки - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення виготовлено 12.04.21р.

СУДДЯ Є.Б. Ольховський