Справа № 459/2238/20 Головуючий у 1 інстанції: Дем"яновська Ю.Д.
Провадження № 22-ц/811/731/21 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , її представника -

ОСОБА_2 , представника Львівської обласної

прокуратури - Слиш Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, у її користь 950000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та досудового розслідування.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що постановою прокурора Сокальського району від 13.02.2012 року порушено кримінальну справу №128-0306 відносно неї ( ОСОБА_1 ) за фактом крадіжки блоку ПФ з шахти «Степова», за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, постановою від 15.02.2012 року її притягнуто, як обвинувачену, та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, і 15.02.2012 року їй обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, 03.03.2012 року заступником прокурора Сокальського району затверджено обвинувальний висновок у вказаній кримінальній справі, складений слідчим СВ Сокальського РВ ГУ МВСУ у Львівській області 28.02.2012 pоку, про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.185 КК України у таємному викраденні 02.12.2011 року одного повнофункціонального блоку (ПФ) зі стійки комплексу аерогазової інформації (КАГІ), встановленого у приміщенні операторів дільниці газового захисту і контролю ВП «Шахта «Степова»» ДП «Львіввугілля».

В подальшому, вказану кримінальну справу із обвинувальним висновком скеровано для розгляду в Сокальський районний суд Львівської області.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 17.04.2013 року (справа №1321/862/2012), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року, її визнано винною за ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2014 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року скасовано та направлено справу на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2014 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 17.04.2013 року скасовано, а справу скеровано прокурору Сокальського району для організації проведення додаткового розслідування. 04.02.2015 року слідчим Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за №0000139 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України, і, в подальшому, постановою від 14.03.2016 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

В обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивач посилається на те, що на час порушення кримінальної справи їй виповнилось 36 років, вона була сімейною людиною, перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , який помер в 2017 pоці та з яким вони виховували трьох неповнолітніх на той час дітей, сім`я мала статус багатодітної, вона раніше ніколи не притягувалась до кримінальної відповідальності, судимості не мала і ніколи не була причетною до будь-яких злочинів, однак, безпідставно зазнала кримінального переслідування, яке тривало понад 4 роки (4 pоки 1 місяць 1 день), під час якого їй було пред`явлено обвинувачення у вчинені злочину, через що вона тривалий період часу була змушена відстоювати свою невинуватість, захищатись від незаконного обвинувачення, затрачати час на участь в процесуальних діях та у судових засіданнях, в тому числі й суду апеляційної інстанції, шукати та залучати захисника, затрачаючи на це час, зусилля та кошти і, враховуючи тривалість кримінальної справи, була змушена вживати додаткові заходи щодо організації свого життя. Крім цього, наголошує, що внаслідок застосування до неї запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд було обмежено її право на свободу пересування, яке тривало декілька років, при цьому, майже 3 роки вона мала статус підсудної, а внаслідок залишення судом апеляційної інстанції вироку суду без змін вона набула статусу засудженої. Крім цього, зазначає, що на шахті «Степова», за крадіжку майна якої вона і була засуджена, пропрацювала більше 18 років, тому її добре знали працівники вказаної шахти, були сформовані певні соціальні зв`язки, внаслідок тривалих виробничих відносин, на шахті в цей період працював її чоловік ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_4 , а тому вважає, що обвинувачення її у вчинені крадіжки з шахти та подальше засудження виставило її у негативному світлі перед працівниками шахти, як злочинця, злодія, недобросовісної та непорядної людини, а тому вона змушена була виправдовуватись перед колишніми співробітниками та членами своєї сім`ї про невинуватість.

Крім цього, зазначає, що 22.01.2012 року за місцем її проживання працівниками міліції було проведено обшук, до участі в якому були залучені понятими сусіди, що також виставило її в негативному образі перед ними.

Вказує, що після її незаконного засудження, ДП «Львіввугілля» звернулось до суду із позовом до неї про відшкодування шкоди, завданої нібито вчиненням злочину, однак, в подальшому позов залишено без розгляду.

Зазначає, що внаслідок вказаних обставин вона зазнала і продовжує зазнавати сильних душевних страждань, що спричинені фактом притягнення її як обвинуваченої, обмеження її права на свободу пересування та подальше засудження в сукупності із тривалістю кримінального переслідування. Поряд з цим, вона відчула і продовжує відчувати себе сильно приниженою та присоромленою, її репутацію було істотно знижено, через що вона була змушена обмежити спілкування із знайомими та рідними, уникати контактів із ними, стала замкнутою, відстороненою, роздратованою, почала відчувати страх зустрічей із знайомими, побоюючись розмов на тему вчинення злочину, що негативно вплинуло на її відносини із знайомими та рідними, соціальні зв`язки, у неї виникла апатія до життя та оточення, розчарованість, нервозність, часте безсоння, сильні хвилювання, невпевненість у собі, знизилась самооцінка, виникло почуття безправності та беззахисності, вона розчарувалась щодо системи правоохоронних органів України, втратила віру у законність та справедливість, у цінність прав людини, закріплених Конституцією України. Вказує, що за незаконне притягнення її, як обвинуваченої, нікого не піддано відповідальності, перед нею ніхто навіть не вибачився, що також продовжує завдавати їй душевних страждань, а тому розмір спричиненої моральної шкоди оцінює в сумі 950000 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 11 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в користь ОСОБА_1 350000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 , відповідач Львівська обласна прокуратура та третя особа Державна казначейська служба України.

Позивач ОСОБА_1 просить рішення суду змінити та стягнути в її користь 950000 грн. на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Апелянт не погоджується з розміром присудженого у її користь морального відшкодування, вважає його недостатнім для відшкодування завданої їй моральної шкоди.

За її позицією, в цій частині суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що визначаючи розмір морального відшкодування, суд не врахував всіх обставин, які мають істотне значення для визначення розміру морального відшкодування, зокрема, даних, які характеризують її особу, а саме: на час порушення кримінальної справи їй виповнилось 36 років, вона була заміжньою, виховувала з покійним чоловіком трьох дітей, ніколи раніше не була судимою та не являлася особою, якій притаманна злочинна поведінка, водночас, майже три роки перебувала в статусі підсудної та засудженої. З дня залишення ухвалою суду апеляційної інстанції обвинувального вироку без змін і до дня скасування такого судом касаційної інстанції, офіційно вважалася особою, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком, який набрав законної сили. Засудження сформувало в її оточенні уявлення про неї, як про злочинницю, яка вчинила крадіжку на підприємстві, на якому пропрацювала більше 18 років і на якому, в той час, працював її покійний чоловік та мати, чоловік зазнав утисків на роботі, були порушені усталені соціальні зв`язки з колишніми співробітниками, які склались між ними за тривалий період роботи. Крім цього, по кримінальній справі її допитували як свідка, а згодом, як обвинувачену, в районному суді з її участю проведено 12 судових засідань, що зумовило необхідність нести фінансові витрати та спричинило сильні душевні хвилювання.

Стверджує, що порушення кримінальної справи та її звільнення з роботи пов`язане з її небажанням приховувати інформацію про перевищення рівня газу метану в підземних виробках шахти, що в подальшому призвело до вибуху та загибелі восьми гірників.

Окрім того, апелянт зазначає, що відповідно до норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та висновків Верховного Суду в аналогічних справах, відшкодування моральної шкоди здійснюється за рахунок держави, у спосіб стягнення присудженого відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку, а не стягнення їх із Державної казначейської служби України, як вирішив суд першої інстанції в даній справі.

Львівська обласна прокуратура просить рішення суду скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідно до п. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, розмір шкоди, який більший від мінімально встановленого законом, підлягає обов`язковому доказуванню в суді.

Апелянт вважає, що позивачем не доведено заподіяння їй моральної шкоди, оскільки не надано належних доказів на підтвердження цього факту.

Звертає увагу, що розмір моральної шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.

Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що внаслідок некоректного формулювання позивачем позовних вимог, суд неправомірно стягнув моральну шкоду на користь позивача з Державної казначейської служби України, яка не може бути відповідачем у такій категорії справ, а виступає виконавцем судових рішень, про що наголошувалось апелянтом у запереченнях на позов, які суд першої інстанції безпідставно не врахував.

Зазначає, що таке відшкодування здійснюється безпосередньо з державного бюджету, а тому спосіб його виконання не потрібно уточнювати, оскільки він визначений на законодавчому рівні.

Також вважає, що позивачем не надано належних і беззаперечних доказів заподіяння їй моральних страждань, доказів на підтвердження необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких стосунків, доказів втручання в особисте чи сімейне життя, обмеження свободи пересування чи вільного вибору місця проживання.

Наголошує, що позивач жодного разу не зверталася до органу досудового розслідування з проханням надати їй дозвіл на виїзд за межі Львівської області.

В судове засідання апеляційного суду третя особа не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, а тому розгляд справи проведено апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторони позивача ОСОБА_1 в підтримання своєї апеляційної скарги та на заперечення інших апеляційних скарг, пояснення представника Львівської обласної прокуратури в підтримання своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги Державної казначейської служби України і в заперечення апеляційної скарги позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1 і Державної казначейської служби України та про залишення без задоволення апеляційної скарги Львівської обласної прокуратури з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою прокурора Сокальського району Львівської області від 13.02.2012 року порушено кримінальну справу №128-0306 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, відносно ОСОБА_1 за фактом крадіжки блоку ПФ з шахти «Степова».

Постановою слідчого СВ Сокальського РВ ГУМВС України у Львівській області від 15.02.2012 року у вказаній кримінальній справі ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену та пред`явлено їй обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

15.02.2012 року позивачу обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

03.03.2012 року заступником прокурора Сокальського району Львівської області затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі, складений слідчим СВ Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області 28.02.2012 pоку, про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.1 ст.185 КК України у таємному викраденні 02.12.2011 року одного повнофункціонального блоку (ПФ) зі стійки комплексу аерогазової інформації (КАГІ), встановленого у приміщенні операторів дільниці газового захисту і контролю ВП «Шахта «Степова»» ДП «Львіввугілля».

В подальшому, вказану кримінальну справу із обвинувальним висновком скеровано для розгляду в Сокальський районний суд Львівської області.

Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 17.04.2013 року (справа №1321/862/2012) ОСОБА_1 визнано винною за ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року вказаний вирок залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.10.2014 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року скасовано та направлено справу на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.12.2014 року скасовано вирок Сокальського районного суду Львівської області від 17.04.2013 року, справу скеровано прокурору Сокальського району Львівської області для організації проведення додаткового розслідування.

04.02.2015 року слідчим Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за №0000139 про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України.

Постановою слідчого Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області від 14.03.2016 року вказане кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положеннями частини першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина, підлягає відшкодуванню відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (п.1 ч.1 ст.1 Закону).

У зазначених випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (ч.2 ст.1 Закону).

Пунктом 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» також передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає й у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 цього Закону, окрім іншого, у вказаних вище випадках відшкодуванню підлягає також моральна шкода.

Така шкода відшкодовується державою за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону).

У статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відповідно до частини третьої цієї статті Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, Законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, можливість їх відновлення, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Отже, враховуючи наведені вище норми матеріального права й те, що внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури, які полягали у неправомірному притягненні позивачки до кримінальної відповідальності, скеруванні справи за необґрунтованим обвинуваченням до суду, що мало наслідком її засудження, а, в подальшому, скасування вироків та остаточного закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні позивачки складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність факту заподіяння позивачці моральної шкоди і, визначаючи розмір морального відшкодування за 49 місяців незаконного перебування позивачки під слідством та судом, оскільки кримінальне провадження відносно неї було закрите у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачувалась і за яке була засуджена, суд вірно застосував мінімальний розмір заробітної плати, встановлений законом на час розгляду даної справи, та, присуджуючи у її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 350000 грн., що є більше від законодавчо закріпленого мінімального розміру такого відшкодування, повно та всебічно дослідивши усі обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, дійшов правильного висновку про те, що позивачці було завдано моральної шкоди через тривале кримінальне переслідування, що мало для неї негативні наслідки та істотно вплинуло на її психоемоційний стан, а також вимагало додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, оскільки за встановлених обставин справи він відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому доводи апелянтів в цій частині є безпідставними, а їхні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, присуджуючи позивачці моральне відшкодування, суд допустив порушення норм матеріального права, дійшовши висновку про стягнення такого відшкодування з Державної казначейської служби України.

Так, згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктів 13, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року, відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року.

Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків.

Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16).

З наведених підстав, колегія суддів частково погоджується із доводами позивача та третьої особи і вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення, виключивши записи про стягнення коштів з Державної казначейської служби України та шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

В решті, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правових підстав для його зміни чи скасування в іншій частині немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 11 січня 2021 року змінити.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 350000 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури, суду і досудового розслідування.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.