ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживача і зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання договору, зобов`язання видати довідку.

Позовна заява мотивована тим, що 30 вересня 2013 року між

ОСОБА_1 та ПАТ «Універсал Банк» був укладений договір банківського обслуговування фізичної особи, відповідно до умов якого банк відкрив рахунок на ім`я позивача. Маючи намір розірвати цей договір, що передбачено законодавством України та відповідним пунктом договору, укладеним між сторонами, а також підпунктами 17.1, 17.2 Умов обслуговування рахунків фізичної особи, вона неодноразово зверталась на адресу відповідача із заявами про розірвання договору банківського обслуговування, які не були задоволені. Вважала цей договір розірваним з 30 вересня 2014 року, коли повернула відповідачу платіжну картку.

На підставі вищевказаного з урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила розірвати договір банківського обслуговування фізичної особи з 30 вересня 2014 року та зобов`язати відповідача видати довідку про закриття банківського рахунка з 29 вересня 2014 року.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня

2015 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про розірвання договору про банківське обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року № 010758363 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 в цій частині задоволено.

Зобов`язано ПАТ «Універсал Банк» розірвати договір про банківське обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року № 010758363 з 30 вересня 2014 року.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня

2016 року рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська

від 20 травня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заяву про відмову від позову, у якій просила прийняти відмову від позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання договору, зобов`язання видати довідку, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції і закрити провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про відмову від позову задоволено.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від її позову до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання договору, зобов`язання видати довідку.

Визнано нечинними рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 липня 2016 року.

Закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про розірвання договору, зобов`язання видати довідку.

Стосовно решти вимог позивач вирішила продовжити слухання по даній справі, позовні вимоги не уточнювала і не доповнювала; вважає, що порушені її права в добровільному порядку не вирішено, просила вирішити питання по решті її позовних вимог та зобов`язати відповідача припинити агресивні дії шляхом заборони відповідачам здійснювати їй телефонні дзвінки і вимагати поповнення та сплати рахунку по вказаному кредитному договору.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу, не скористався.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 вересня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 010758363 банківського обслуговування фізичної особи та відкритий рахунок № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). Даний договір був укладений з метою надання ОСОБА_1 кредиту та здійснення операцій щодо повернення отриманого кредиту відповідно до умов кредитного договору № CL141954 від 30 вересня 2013 року.

30 вересня 2013 року між цими ж сторонами був укладений кредитний договір № CL141954, пунктом 4.3 якого передбачено, що позичальник зобов`язаний здійснювати погашення заборгованості шляхом зарахування відповідних сум грошових коштів на свій поточний рахунок, вказаний у додатках до кредитного договору. Для видачі кредиту та погашення заборгованості за ним позичальнику ОСОБА_1 був відкритий рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) в рамках пакета послуг «Еліт», де складовими є: поточний рахунок для погашення кредиту № 224 1192224) + ощадний рахунок № НОМЕР_2 карта Visa Gold.

Встановлено, що 23 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулась на адресу відповідача з заявою про повернення грошей та розірвання договору поточного рахунку пакет «Еліт» як такий, що був нав`язаний банком без реального виконання, яка не була задоволена. 30 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась на адресу ПАТ «Універсал Банк» із заявою про розірвання договору розрахунково-касового обслуговування 010758363 від 30 вересня 2014 року у зв`язку з тим, що пакет «Еліт» не був наданий у повному обсязі з вини співробітників банку. Дана заява також не було задоволена.

Враховуючи, що банківський рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) був відкритий за договором № 010758363 банківського обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року в рамках пакета послуг «Еліт», де складовими є: поточний рахунок для погашення кредиту № 224 1192224) + ощадний рахунок № НОМЕР_2 , при цьому поточний рахунок № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) відкритий для видачі кредиту та оплати кредиту за кредитним договором № CL141954 від 30 вересня 2013 року, суд прийшов до висновку, що договір банківського обслуговування фізичної особи від 30 вересня 2013 року № 010758363 не може бути розірваним, а поточний рахунок № НОМЕР_5 ( НОМЕР_4 ) закрито, оскільки такий був відкритий відповідно до кредитного договору № CL141954 від 30 вересня 2013 року та додаткових угод до нього з метою видачі кредиту і його погашення.

Крім того, приймаючи таке рішення, суд виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів на підтвердження звернення на адресу відповідача з заявою щодо закриття саме рахунку № НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ), доказів істотного порушення відповідачем умов спірного договору, як і доказів сплати всіх належних платежів за договором.

Таким чином позовні вимоги позивача по даній справі в цій частині безпідставні і не підлягають задоволенню у повному обсязі, тому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2015 року, залишеному без змін апеляційною інстанцією, в задоволенні позову в цій частині було відмовлено, а на стадії касаційного оскарження рішення районного суду і ухвали апеляційного суду позивач відмовилася від позову в цій частині і провадження по справі ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року було закрите, спір вирішено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача припинити агресивні дії шляхом заборони відповідачам здійснювати їй телефонні дзвінки і вимагати поповнення та сплати рахунку по вказаному кредитному договору, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, зокрема зазначив, що відповідач на звернення позивача надавав відповіді по суті звернення і право позивача на отримання необхідної інформації не порушував.

В обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що незаконність рішення полягає в тому, що воно ухвалено без встановлення наявності юридичного спору; суд ухвалив оскаржуване рішення в порушення ч. 5 ст. 223 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Так, статтею 5 Закону України «Про інформацію» визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Таким чином, відповіді на звернення громадян надаються органом, який його отримав і до компетенції якого входить вирішення порушених питань у письмовому вигляді в обумовлений законом строк у відповідності до вимог ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян».

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться:

1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції;

2) вживання образливих або загрозливих висловів;

3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача;

4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання;

5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Відповідно до ст. 15, ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність, яка відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Як було встановлено судом, відповідач на звернення позивача надавав відповіді по суті звернення.

Крім того, судом не встановлені агресивні дії відповідача по відношенню до позивача, а останньою належним чином не доведено порушення ч.ч. 4,5 ст. 19 ЗУ Про захист прав споживачів.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача припинити агресивні дії шляхом заборони відповідачам здійснювати їй телефонні дзвінки і вимагати поповнення та сплати рахунку по вказаному кредитному договору.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суддя свідомо створював перешкоди участі позивача в розгляді справи та ухвалив рішення в порушення ч. 5 ст. 223 ЦПК України, оскільки такі доводи є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Зокрема, в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштових відправлень (т. 3 а.с. 47, 59, 65, 77, 95, 115, 129), а також розписки щодо перенесення слухання справи (т. 3 а.с. 50, 55,105,106), які підписані позивачем. А тому підстав для застосування судом ч. 5 ст. 223 ЦПК України не було.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова