КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/4974/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів: Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі: Перебитюку А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Девелопмент» про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

В Солом`янський районний суд міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач)з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Девелопмент» (далі - ТОВ «Стандарт Девелопмент», відповідач) про стягнення заборгованості за пенею у розмірі 58 678,65 грн. за невиконання зобов`язання за договором від 30 січня 2018 року № К.Г.8.577.

Також, 10 грудня 2020 року позивач звернулася до суду першої інстанції із заявою, в якій просила суд забезпечити вищевказаний позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ТОВ «Стандарт Девелопмент» у розмірі 58 678,65 грн.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись із ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу судді першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судової ухвали. Скарга мотивована тим, що судом надано неправильну оцінку обставин справи, що суд дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, відсутність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення про задоволення її вимог. Окрім того, як зазначила ОСОБА_1 , суд виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованим засобом та поставленою метою, а ухвала суду не містить мотивів щодо відмови у забезпеченні позову.

Представник відповідача - адвокат Тимофеєв Михайло Сергійович подав письмові пояснення на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в яких вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними і надуманими, не ґрунтуються на вимогах закону, та не спростовують висновків суду.

Усі учасники справи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 10 грудня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована тим, що існує загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення її вимог, просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать ТОВ «Стандарт Девелопмент» у розмірі 58 678,65 грн.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Тобто, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову за заявою ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки відсутністю підстав для застосування таких заходів. При цьому, суд виходив із того, що позивач не надав доказів необхідності вжиття заходів забезпечення позову, як і доказів про те, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Такі висновки суду є правильними та такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

При відмові у вжитті заходів забезпечення позову, суд обґрунтовано врахував як зміст вимог ОСОБА_1 , які полягають у стягненні з відповідача грошових коштів за невиконання умов договору, так і відсутність доказів про те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту коштів на рахунку може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано доказів про майновий стан відповідача, його платоспроможність, а посилання на приховання і виведення коштів з рахунку є припущеннями позивача та не доводиться об`єктивними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов хибних висновків про недоведеність заявником підстав для вжиття заходів забезпечення позову безпідставні.

Подаючи заяву, про вжиття заходів забезпечення позову, заявник не надала суду відомостей чи доказів того, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, або ефективний захист її прав. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що відповідач як господарське товариство у формі ТОВ має скрутний фінансовий (майновий) стан, або є неплатоспроможним, чи перебуває у стадії реорганізації, ліквідації чи банкрутства, що у свою чергу, змогло б привести до невиконання судового рішення і поновлення прав позивача.

Також, позивачем не надано доказів про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду, в тому числі доказів про вчинення ним дій щодо виведення коштів із свого рахунку (рахунків).

Відхиляючи вказані доводи, колегія суддів виходить з того, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що процесуальний закон надає достатньо можливостей позивачу для отримання таких доказів, в тому числі шляхом заявлення відповідних клопотань до суду про їх витребування (ст. 84 ЦПК України) чи забезпечення (ст. 116 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з тим, що при вжитті вищевказаних заходів забезпечення позову має бути враховано їх відповідність вимогам законодавства, яке регулює відносини власності, та ступінь пропорційності втручання вжитими заходами у право власності відповідача та урахування його інтересів.

Згідно положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При розгляді справи, за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 грудня 2020 року, колегія суддів відповідно до приписів ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України застосовує при розгляді даної справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї як джерело права.

Так, згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Отже, дана норма Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову по-перше, обмежить права відповідача як власника на розпорядження належними йому грошовими коштами, які є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, і по-друге, не відповідає закону, оскільки відсутні передбачені для цього законом підстави, а відтак не є пропорційним переслідуваній меті.

Колегія суддів в даному випадку також враховує принцип змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

У даній справі позивач замість того, щоб надати належні, допустимі та достатні докази, що відповідач вчинить дії, спрямовані на приховання та виведення коштів зі свого рахунку (рахунків), побудувала свою правову позицію таким чином: оскільки відповідач не спростував викладені у її заяві обставини, то це і є достатнім доказом, який беззаперечно доводить, що такі дії будуть вчинені відповідачем.

В той же час, згідно з принципом змагальності саме позивач має довести обставини, на які вона посилається, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності (правова позиція Верховного Суду у постановах: від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

Крім того колегія суддів приймає до уваги положення ст. 43 Конституції України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 97, 115 КЗпП України, згідно яких держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені у залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівникам здійснюється у першочерговому порядку. Отже, виплата підприємством працівникам заробітної плати має пріоритет перед погашенням заборгованості іншим кредиторам підприємства. Накладення ж арешту на рахунок боржника, який може бути призначений також і для виплати заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, унеможливлює своєчасне здійснення таких виплат, що невідворотно призводить до порушення конституційних прав громадян, які працюють на підприємстві відповідача, на оплату праці.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П.Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А. Слюсар