Дата документу 11.08.2021 Справа № 333/1281/15-ц
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №333/1281/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Фунжий О.А.
Провадження №22-ц/807/2183/21 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді - доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Маловічко С.В.,

за участю секретаря Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року у справі за поданням державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романової М.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романова М.Озвернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .

Подання державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романова М.О. обґрунтувала тим, що на виконанні в Комунарському ВДВС Запорізького МУЮ перебуває виконавче провадження № 47497754 по виконанню виконавчого листа №333/1281/15-ц від 28 квітня 2015 року, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 14114193.22 грн.

14 травня 2015 року державним виконавцем Романовою М.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у визначеному законодавством порядку, боржнику надано строк для самостійного виконання рішення до 20.05.2015. Однак, боржником у строк, наданий для самостійного виконання, рішення суду не виконано.

Згідно довідки Державної податкової служби за боржником зареєстровані рахунки, з коштів боржника стягнута частково сума боргу згідно виконавчого документа.

27 жовтня 2015 року державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника.

Державним виконавцем було вжито заходи примусового виконання рішення, що підтверджують повноту вчинення виконавчих дій, проте, рішення суду не виконано, боржник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань.

Ураховуючи викладене, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання ним своїх зобов`язань.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 року подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романової М.О., про обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, задоволено.

Встановлено громадянину України ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон - до виконання ним боргових зобов`язань.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні подання державного виконавця відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що санкції у вигляді тимчасового обмеження боржника у його праві виїзду за межі України, передбачені чинним законодавством України не за факт наявності невиконаних зобов`язань, а саме за ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що державним виконавцем не було доведено. Звертає увагу, що згідно з інформацією Автоматизованої системи виконавчого провадження, виконавче провадження № 47497754, в якому боржником є ОСОБА_1 , а стягувачем ОСОБА_2 ,, яке було відкрито Комунарським районним судом м. Запоріжжя 14 травня 2015 року було завершене Вознесенівським ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області, тобто фактично не існує, є відсутнім.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Державний виконавець Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романова М.О., будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим поштовим відправленням про отримання судової повістки ( а. с.55 ) до апеляційного суду не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду не надходило.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів ухвалила здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності Державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романової М.О., повідомленої належним чином про дату, час і місце розгляду справи, яка не з`явилася в судове засідання, на підставі частини другої статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість ОСОБА_1 по виконанню виконавчого документу про стягнення суми боргу в розмірі 1411193.22 грн не погашена, тому є всі підстави для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України ОСОБА_1 за кордон.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може з наступних підстав.

Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Комунарському ВДВС Запорізького МУЮ знаходиться виконавче провадження №47497754 по виконанню виконавчого документа № 333/1281/15-ц від 28 квітня 2015 року виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розміір 1411193.22 грн. (а.с. 12 зворот).

Постановою державного виконавця Комунарському ВДВС Запорізького МУЮ Романової М.О. від 14 травня 2015 року відкрито виконавче провадження по виконанню вищезазначеного виконавчого листа. (а.с. 13).

Державним виконавцем здійснені запити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Пенсійного фонду України, Державної податкової служби України щодо рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 (а.с.13зворот, а.с.14зворот).

Згідно довідки №13 на запит державних виконавців щодо інформації бази даних АІС «Автомобіль», щодо боржника ОСОБА_1 станом на 27 жовтня 2015 року запис відсутній.

Згідно відповіді державної податкової служби України про джерела отриманих доходів боржників - фізичних осіб, інформація щодо ОСОБА_1 - відсутня. (а.с.15зворот).

Згідно відповіді Пенсійного фонду України про осіб-боржників, які отримують пенсії, інформації щодо ОСОБА_1 - не знайдено. (а.с. 16).

Постановою державного виконавця Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ Романової М.О. від 27 жовтня 2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України (в чинній редакції), тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Аналогічна норма міститься в п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» чинної редакції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду) громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

Аналогічна норма міститься в п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» чинної редакції.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього за рішенням суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов`язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов`язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Надані державним виконавцем матеріали подання містять фактичні дані щодо перебігу вчинених ним дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, однак в матеріалах відсутні докази вчинення ОСОБА_1 саме умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього приватним виконавцем у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду.

Суд першої інстанції не з`ясував, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов`язок.

Належних та допустимих доказів не підтвердження названих обставин, не надано на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державним виконавцем всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, а ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для її скасування з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

УхвалуКомунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2015 рокув цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

В задоволенні подання державного виконавця Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Романової М.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документу боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 16 серпня 2021 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.