Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

місто Київ

справа № 127/27359/17

провадження № 61-4698св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вінницька обласна державна адміністрація, Вінницьке спеціалізоване колективне підприємство № 26, Департамент соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонд соціального страхування України, Вінницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, Фонд соціального страхування м. Вінниця,

треті особи: Прокуратура Вінницької області, Головне управління Державного казначейства України у Вінницькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року у складі судді Дернової В. В., постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Ковальчука О. В., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2018 року у складі судді Оніщука В. В., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року у складі судді Сопруна В. В., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М., ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у грудні 2017 року звернувся до суду із позовом про стягнення з Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування України, Вінницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, Фонду соціального страхування м. Вінниця грошових коштів, які зобов`язати відповідачів перерахувати у санаторій «Борисфен» на санаторно-курортне лікування позивача за 2014 рік на нього і супроводжуючого, за 2015 рік на супроводжуючого, за 2016 рік на нього і супроводжуючого; стягнути із відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 115 200, 00 грн; ухвалити рішення суду: про здійснення відповідачами над ним у 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, дискримінації, геноциду; про незаконне невключення у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» 10 відсотків майна зазначеного підприємства, виділеного державою для приватизації інваліду праці І групи ОСОБА_1 ; зобов`язання відповідачів виконати рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2003 року у справі № 2-220-2003 про забезпечення його автомобілем.

Позов обґрунтовував тим, що Медико-соціальна експертна комісія

(далі - МСЕК) визнала ОСОБА_1 інвалідом праці 1 групи довічно, він щорічно потребує лікування у санаторії «Борисфен» на 45 діб захворювання хребта і спинного мозку. У 2001 році облікову документацію ОСОБА_1 відповідачі незаконно передали із Вінницького СКП-26 у Фонд соціального страхування України. Зазначає, що санаторним лікуванням як громадянина України його зобов`язані забезпечити Департамент соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницьке СКП-26, Фонд соціального страхування України. Із Вінницького СКП-26 не знято обов`язок щорічно забезпечувати позивача санаторним лікуванням. Окрім того, Вінницьким СКП-26 ОСОБА_1 незаконно не допущено до участі в приватизації державного підприємства СУ-23 як інваліда праці 1 групи за національною ознакою. Зазначає, що у 2014, 2015, 2016 роках письмово звертався про забезпечення його санаторним лікуванням у санаторії «Борисфен», надавав форму 070/о медичної документації, висновок МСЕК знаходився у відповідачів в його обліковій документації. Відповідачі отримували його заяви у передбачений законодавством спосіб, однак, санаторним лікуванням у санаторії його не забезпечили, придбавали по дві путівки на рік в інші санаторії України, однак ці путівки десь ділися. Це є дискримінацією, державним садизмом, геноцидом, катуванням та мордуванням. Відмова відповідачів у забезпеченні його санаторним лікуванням у 2014, 2015, 2016 роках, а також ненадання передбаченого законодавством супроводу при санаторному лікуванні в санаторії «Борисфен» нанесла позивачу моральну шкоду в сумі 115 200, 00 грн. Зокрема, така шкода виразилась у тому, що протягом 2014, 2015, 2016 років у позивача порушився нормальний спосіб життя, він постійно був в напруженні, відчував себе незахищеним, пригніченим, оскільки відповідачі позбавили його надії протягом цих років поліпшити здоров`я, якби він вчасно отримав лікування в санаторії «Борисфен», то зміг би запобігти ускладненням. Розрахунок моральної шкоди зроблено на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, суду, слідства і прокуратури».

Стислий виклад заперечень відповідачів

Відповідачі просили відмовити у задоволенні позову внаслідок його необґрунтованості.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 1 435, 00 грн моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Суд першої інстанції керувався тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року у справі № 127/14840/15-ц, рішенням від 25 грудня 2015 року у справі № 127/25523/15-ц та додатковим рішенням суду від 08 лютого 2016 року, а також рішенням від 15 грудня 2016 року у справі № 127/23483/15-ц, які набрали законної сили, встановлено відповідні обставини та вирішено по суті питання забезпечення ОСОБА_1 санаторно-курортним лікуванням у санаторії «Борисфен» за 2014, 2015, 2016 роки. Аналогічні за змістом позовні вимоги позивачем викладені у іншій формі, а моральна шкода заявлена у збільшеному розмірі. Вимоги про стягнення грошових коштів на супроводжуючу особу ОСОБА_1 під час санаторно-курортного лікування особу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було надано до суду жодних доказів понесення ним витрат у відповідному розмірі на супроводжуючу особу. Судом першої інстанції взято до уваги, що ОСОБА_1 був забезпечений санаторно-курортним лікуванням у 2016 році без супроводжуючої особи. Згідно з листом санаторію від 19 грудня 2014 року останній має можливість прийняти інвалідів-візочників без супроводжуючої особи із забезпеченням спеціальним медичним доглядом, постійним стороннім доглядом. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 вчасно не звернувся до СУ-26 «Продмонтаж», правонаступником якого є СКП № 26, із заявою про включення його у списки на приватизацію державного підприємства, виділеного державою для приватизації інвалідам, то така вимога задоволенню не підлягає.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року, вирішуючи питання щодо призначення до розгляду в апеляційній інстанції апеляційної скарги Вінницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на 28 грудня 2018 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року визнано відвід суддів Сала Т. Б. та Панасюка О. С., заявлений ОСОБА_1 , необґрунтованим.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Сала Т. Б. та Панасюка О. С.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року визнано відвід судді Якименко М. М., заявлений ОСОБА_1 , необґрунтованим.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Якименко М. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2019 року призначено справу до розгляду в приміщенні Вінницького апеляційного суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на 29 січня 2019 року.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року заяву ОСОБА_1 про відвід судді Якименко М. М. залишено без розгляду.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року у частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 1 435, 00 грн скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди відмовлено. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, керувався тим, що позивачем у позовній заяві та в заяві про усунення недоліків не ставилося вимоги про відшкодування моральної шкоди за невиконання (несвоєчасне виконання) рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року у цивільній справі № 127/25523/15-ц, яким зобов`язано Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці забезпечити ОСОБА_1 санаторним лікуванням на 45 діб у санаторії «Борисфен» м. Очаків за 2015 рік з вирішенням питання транспортування ОСОБА_1 (особи з інвалідністю першої групи) до санаторію. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що моральна шкода полягає у відмові відповідачів у забезпеченні його санаторним лікуванням в 2014, 2015, 2106 роках, а також наданні передбаченого законодавством супроводу при санаторному лікуванні в санаторії «Борисфен». Моральна шкода виразилась у тому, що протягом 2014, 2015, 2016 років у позивача порушився нормальний спосіб життя, він постійно був в напруженні, відчував себе незахищеним, пригніченим, оскільки відповідачі позбавили його надії протягом цих років поліпшити здоров`я, якби він вчасно отримав лікування в санаторії «Борисфен», то зміг би запобігти ускладненням. Наведене доводить, що ОСОБА_1 питання про стягнення відшкодування моральної шкоди за невиконання рішення суду про забезпечення його санаторним лікуванням за 2015 рік у позовній заяві не ставив. Крім того, позивачем не доведено позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди, оскільки ним не надано доказів на підтвердження порушення його прав Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та причинно-наслідкового зв`язку між його діями та порушенням нормального способу життя позивача та перебування його у пригніченому, незахищеному стані.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року, постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року; залишити без змін рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року в частині часткового задоволення позову; ухвалити нове рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що рішення щодо позовної вимоги про незаконне не включення інваліда праці першої групи ОСОБА_1 у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» у розмірі 10 процентів майна СУ-26, виділеного державою для приватизації інвалідам, є невірним. Рішення у справі № 2-220-2003 про забезпечення ОСОБА_1 новим серійним автомобілем залишено без виконання та цим обставинам судами не надано оцінки у своїх рішеннях. Крім того, судами не досліджено системних порушень відповідачами забезпечення позивача щорічно санаторно-курортним лікуванням, а також чому позивач втратив право на лікування в санаторії «Борисфен» із супроводжуючою особою. Суди не дослідили бажання позивача отримати путівки в санаторій «Борисфен» у 2014 році за 2014 рік, в 2015 році за 2015 рік, у 2016 році за 2016 рік; не досліджено державного садизму відповідачів щодо позивача, дискримінації позивача, геноциду, мордування, катування позивача відповідачами протягом 2014, 2015, 2016 років. Також заявник стверджував, що суд апеляційної інстанції ухвалою від 07 грудня 2018 року безпідставно призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, тим самим порушивши принцип гласності процесу та необхідність повного технічного фіксування.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданих відзивах Вінницьке спеціалізоване колективне підприємство № 26 та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області просили касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 03 березня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у 2019 році, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи (довічно, 100 % втрати працездатності), потребує санаторно-курортного лікування, спеціального медичного постійного стороннього догляду, побутового обслуговування, що підтверджується довідкою МСЕК від 28 квітня 1998 року № 005659 та довідкою МСЕК, серія ВТЭ № 008405.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2015 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року, у цивільній справі № 127/14840/15-ц відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань у Вінницькій області, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань в м. Вінниці, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Головного управління Державного казначейства України в Вінницькій області, прокурора Вінницької області щодо стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії. Предметом розгляду у цій справі було забезпечення ОСОБА_1 санаторно-курортним лікуванням за 2014 рік.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року та додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2016 року, які залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 23 березня 2016 року, у цивільній справі № 127/25523/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної державної адміністрації, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вінницькій області, Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, за участю Прокуратури Вінницької області, про зобов`язання забезпечити санаторним лікуванням на 45 діб, відшкодування моральної шкоди, канцелярських та поштових витрат було зобов`язано Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці забезпечити ОСОБА_1 санаторним лікуванням на 45 діб у санаторії «Борисфен», м. Очаків, за 2015 рік з вирішенням питання транспортування ОСОБА_1 (особи з інвалідністю першої групи) до санаторію згідно з чинним законодавством; в іншій частині позову (визнання державного садизму, дискримінації, геноциду щодо позивача, відшкодування моральної шкоди у розмірі 16 536, 00 грн, відшкодування канцелярських та поштових витрат) і щодо решти відповідачів відмовлено. Предметом розгляду у цій справі було забезпечення ОСОБА_1 санаторно-курортним лікуванням за 2015 рік.

Оцінка аргументів касаційної скарги

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановлених у справі рішень, Верховний Суду зробив такі висновки.

Стосовно вимог про забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням, стягнення відшкодування моральної шкоди, здійснення над позивачем у 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, дискримінації, геноциду

Згідно із частинами першою та другою статті 4 Закону України

«Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 16 Закону застраховані особи мають право на послуги соціальної реабілітації, включаючи придбання автомобіля, протезів, допомогу у веденні домашнього господарства, що надаються відповідно до законодавства.

Згідно з частиною п`ятою статті 42 Закону за наявності медичних показань для одержання автомобіля і наявності або відсутності протипоказань до керування ним Фонд забезпечує потерпілого автомобілем безоплатно чи на пільгових умовах, організовує та оплачує навчання водінню автомобіля, а також виплачує компенсацію на бензин (пальне), ремонт і технічне обслуговування автомобілів або на транспортне обслуговування в порядку та на умовах, що визначаються Кабінетом Міністрів України. У разі самостійного придбання потерпілим автомобіля його вартість компенсує Фонд у порядку і розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Частиною четвертою статті 42 Закону передбачено, що потерпілому, який став особою з інвалідністю, періодично, але не рідше одного разу на три роки, а особам з інвалідністю I групи щорічно безоплатно за медичним висновком надається путівка для санаторно-курортного лікування; у разі самостійного придбання путівки її вартість компенсує Фонд у розмірі, встановленому правлінням Фонду.

За приписами частин шостої та сьомої статті 6 Закону рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов`язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується.

Відповідно до статті 8 Закону виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та в порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду, що затверджується його правлінням, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Статтею 44 Закону встановлено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Відповідно до статті 17 Закону спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, ФСС України, ФСС України у Вінницькій області, ФСС України міста Вінниці у зв`язку з тим, що його як особу з інвалідністю не забезпечено новим автомобілем, не вирішено питання та фактично відмовлено йому у сплаті вартості путівки на лікування, що належить до виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 суди відмовили за недоведеністю.

Положеннями частини першої статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За приписами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Ураховуючи принципи, функції Фонду соціального страхування та зміст положень зазначених норм права, за предметним та суб`єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, а отже підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 360/1438/16а (провадження № 11-350апп18) та постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 755/5839/18 (провадження № 61-47276св18).

Таким чином, спір у наведеній частині повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (частина перша статті 256 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 750/3192/14 (провадження № 14-439цс19) зазначено, що «зміни до ЦПК України, внесені Законом № 460-IX, пов`язані не лише з розглядом касаційних скарг, який відповідно до частини четвертої статті 258 ЦПК України завершується прийняттям постанови. Закон № 460-IX вніс зміни до порядку повернення справ після закінчення касаційного розгляду. Так, згідно з пунктом 8 Закону № 460-IX абзац перший частини першої статті 256 ЦПК України викладений у такій редакції: «Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі». Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, з 8 лютого 2020 року суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. З огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду вирішила на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, вона відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-IX роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Великої Палати Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції».

Оскільки Верховний Суд вирішив на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, то він відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України у редакції Закону № 460-ІХ роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року) порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19 - 22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Стосовно вимог про незаконне невключення у списки на приватизацію державного підприємства СУ-26 «Продмонтаж» 10 відсотків майна зазначеного підприємства, про зобов`язання виконати рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2003 року у справі № 2-220-2003

В оцінці наведених доводів Верховним Судом враховано, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено і це не заперечувалося представником позивача, що ОСОБА_1 вчасно не звернувся до СУ-26 «Продмонтаж» (правонаступником якого є Вінницьке спеціалізоване колективне підприємство № 26) із відповідною заявою.

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позову у наведеній частині.

Також є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам процесуального закону висновки судів стосовно вимоги позивача про виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 29 грудня 2003 року

у справі № 2-220-2003 про визнання за ОСОБА_1 права на придбання альтернативного автомобіля з доплатою різниці між альтернативним автомобілем та автомобілем «Таврія». Так, питання про забезпечення ОСОБА_1 автомобілем було вирішене зазначеним рішенням у справі № 2-220-2003. У разі невиконання рішення від 29 грудня 2003 року у наведеній справі позивач має право звернутися до суду в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що передбачено розділом VII ЦПК України.

Стосовно доводів касаційної скарги про незаконність ухвал Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року, від 28 грудня 2018 року, від 29 грудня 2018 року, від 10 січня 2019 року, від 10 січня 2019 року, від 14 січня 2019 року, від 29 січня 2019 року

Заявник зазначає, що ухвала Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року про призначення справи до розгляду без повідомлення учасників є незаконною, оскільки позбавила його права на участь у судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В оцінці наведених доводів касаційної скарги Верховним Судом враховано, що предметом позову у цій справі є, зокрема, вимога немайнового характеру, у зв`язку із чим в ній неможливо визначити ціну позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції припустився помилки, призначивши справу до судового розгляду без повідомлення учасників.

Водночас, на переконання Верховного Суду, зазначене порушення не є підставою для скасування ухвали, оскільки заявником не доведено, що внаслідок процесуальних дій апеляційного суду ним ухвалено неправильне рішення по суті.

Стосовно інших ухвал, що оскаржуються заявником, то він не навів, у чому конкретно полягає їхня незаконність, внаслідок чого Верховний Суд вважає за необхідне залишити їх без змін.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255, пунктом 5 частини першої статті 409, 410, частинами першою та другою статті 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року у частині позову про забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням, стягнення відшкодування моральної шкоди, здійснення над позивачем

у 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, дискримінації, геноциду скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної державної адміністрації, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства № 26, Департаменту соціальної і молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації, Фонду соціального страхування України, Вінницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, Фонду соціального страхування м. Вінниця, треті особи: Прокуратура Вінницької області, Головне управління Державного казначейства України у Вінницькій області, про забезпечення позивача санаторно-курортним лікуванням, стягнення відшкодування моральної шкоди, здійснення над позивачем

у 2014, 2015, 2016 роках катування, мордування, державного садизму, дискримінації, геноциду закрити.

В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2018 року постанову Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 07 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2018 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 10 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2019 року, ухвалу Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко