Справа № 129/1346/20
Провадження № 22-ц/801/533/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковчежнюк В. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 рокуСправа № 129/1346/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Копаничук С.Г.

суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

за участю секретаря судових засідань: Ліннік Я.С.

учасники справи :

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Краснопільська сільська рада Гайсинського району,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Ковчежнюка В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Краснопільської сільської ради Гайсинського району про визнання права власності на земельну частку (пай),-

В с та н о в и в :

05.06.2020 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Краснопільської сільської ради Гайсинського району про визнання права власності на земельну частку (пай).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 25.07.1994 прийнятий в члени КСП «Авангард», а з 15.11.1994 року направлений від підприємства на навчання з відривом від виробництва у Білоцерківський національний аграрний університет. 06.02.1995 року КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області отримало державний акт на право колективної власності на землю, серії ВН № 1. Разом з тим, земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Авангард» він не отримав, земельна ділянка в натурі йому не виділялась, хоча на момент передачі у власність землі КСП він був членом цього підприємства. Вважає, що таке право необхідно визнати на підставі рішення суду в порядку ст. 392 ЦК України, ст.ст. 1, 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Крім того, позивач зазначає, що згідно рішення загальних зборів членів від 28.04.2000 року КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області було реорганізовано в ТОВ «Агорофірма «Авангард»», а 15.08.2007 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи ТОВ «Агрофірма «Авангард»». Відтак, належним відповідачем у даній справі є Краснопільська сільська рада Гайсинського району Вінницької області.

Представник відповідача позовні вимоги визнав безумовно та у повному обсязі.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 24.06.2020 позов задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право на земельну частку (пай) із земель колективної власності КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області розміром 3,54 га ,вартістю 148608,06 грн. Зобов`язано Краснопільську сільську раду Гайсинського району Вінницької області виділити із земель резервного фонду земельну частку (пай) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розміром 3,54 умовних кадастрових гектара вартістю 148608,06 грн. з подальшою видачею правовстановлюючих документів на право на земельну частку (пай).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 , як члену КСП «Авангард» с.Тополівка (реорганізованого в ТОВ «Агрофірма Авангард» не надано позивачу земельну частку (пай) із земель колективної власності в розмірі 3,54 умовних кадастрових га протиправно, то за умов реальної можливості її виділення з земель резервного фонду відповідача, за позивачем необхідно визнати таке право рішенням суду і зобов`язати відповідача виділити ОСОБА_1 земельну частку в натурі з видачею правовстановлюючих документів.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури просить рішення суду скасувати через неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що судом не досліджено питання включення позивача до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), що є обов`язковою умовою для набуття ним права на нього, згідно ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року). Крім того вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з позовом.

За змістом частини першої ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що остання підлягає задоволенню з підстав, зазначених нижче.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

За змістом положень ч. 9 ст. 5 ЗК України 1990 року № 561 -XII (в ред. від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 22 зазначеного кодексу( в редакції від 22 червня 1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Абз. 1, 2 п. 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ №720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Згідно ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон № 899-IV) колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку.

Згідно абз. 1 пункту 2 Указу №720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року та відповідно до Указу № 720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акту на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акту.

Отже, особа набуває право на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акту на право колективної власності на землю вона являлась членом КСП та була включена до списку, що додається до державного акту на право колективної власності.

Згідно з ст. 5 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» (в редакції від 21.01.1994) членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодного виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» № 899-IV, документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п`ятому частини першої статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї.

Відповідно до п. 2 постанови Ради Міністрів СРСР від 21 квітня 1975 № 310 «Про трудові книжки колгоспників» установлено, що трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспу. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу, в тому числі на членів риболовецьких колгоспів, з моменту прийняття їх в члени колгоспу.

У колгоспному праві при характеристиці права членства зверталася особлива увага на принцип безперервності (збереження членства у визначених випадках). Так, членство зберігалося за особами, які тимчасово вибували з колгоспу у випадках, зокрема, проходження дійсної строкової служби; вступом на навчання з відривом від виробництва. Таким чином, тимчасове вибуття з колгоспу тягнуло за собою припинення певних відносин - трудових, але членство зберігалося. Це, у свою чергу, означало, що колгоспник продовжував користуватися усіма правами, гарантованими для членів колгоспу і тільки з припиненням відносин членства припиняли свою дію і всі внутрішньоколгоспні відносини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Факт роботи та членства позивача у КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області підтверджується копією трудової книжки (а.с. 13). Доказів про те, що позивач добровільно вийшов із членства КСП чи втратив його суду не надано. Направлення на навчання ОСОБА_1 з відривом від виробництва у 1994 році не може розцінюватись як втрата чи вихід із членства КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області, а тому позивач, під час видачі державного акту на право колективної власності на землю серії ВН № 1 від 06.02.1995, мав право на земельну частку (пай).Такі висновки суду узгоджуються з позиціями Верховного Суду викладеними в постанові від 05.08.2020 у справі № 615/1717/16-ц, постанові від 16.09.2020 у справі № 330/2463/17.

Разом із тим, позивач позовних вимог про включення його до списку осіб, що додається до державного акту на право колективної власності на землю КСП , не заявляв, відповідачами до участі в справі районну державну адміністрацію, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, не притягував .

Крім того, обгрунтованими є доводи заявника апеляційної скарги щодо необхідності застосування позовної давності до вимог позивача.

Згідно з частиною першою ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За змістом пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України (2004 року) правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до положень ст. 76 ЦК УК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. ст. 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється тривалістю в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Ст. 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Так, державний акт серії ВН № 1 на право колективної власності на землю КСП «Авангард» с. Тополівка Теплицького району Вінницької області було видано 06.02.1995 року . Крім того, питання розпаювання земель та передача їх у колективну власність широко висвітлювалось в засобах масової інформації та є загальновідомим фактом. На той час, позивач являючись членом КСП, міг та повинен був цікавитись своїми майновими правами стосовно земельного паю, а отже повинен був довідатись про порушення своїх прав . Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що строк звернення до суду з вказаним позовом сплив до 01.01.2004 року .

Натомість він звернувся до суду з даним позовом 05.06.2020 року і поважних причин того, що він до 01.01.2004 року не міг довідатись про порушення свого права суду не вказав і про поновлення строку звернення до суду не звертався ,що є підставою для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем позовної давності.

П.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Пономарьов проти України» Високий Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Зі змісту пункту 52 рішення вказаної справи випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, серед іншого, неправильне застосування норм матеріального права вважається, тобто неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи апеляційної скарги першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в частині застосування строків позовної давності дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи при поданні до суду апеляційної скарги на рішення суду Вінницькою обласною прокуратурою сплачено судовий збір в розмірі 1261,20 грн.

Враховуючи те, що апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури підлягає задоволенню, то судові витрати, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, підлягають до стягнення на користь Вінницької обласної прокуратури з позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 червня 2020 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Краснопільської сільської ради Гайсинського району про визнання права власності на земельну частку (пай), - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури 1261,20 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 )

Заявник: Вінницька обласна прокуратура (; місцезнаходження: вул. Монастирська, 33, м. Вінниця)

Головуючий: Копаничук С.Г.
Судді:Медвецький С.К.

Оніщук В.В.