ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 643/16378/19

провадження № 22-ц/818/2870/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Довготько Т.М., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4 209,94 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 768,40 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким застосувати строк позовної давності, як підставу відмови у задоволенні позову в частині вимог про поділ майна подружжя.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що справа розглянута без його належного повідомлення, що позбавило його можливості надати свої заперечення на позов. ОСОБА_2 вказує, що він не ухиляється від утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навпаки приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, добровільно сплачує аліменти; також оплачував лікування сина. Відповідач вважає, що до вимог про поділ майна подружжя слід застосувати строки позовної давності, оскільки шлюб розірвано 25 травня 2011 року, а з вказаним позовом ОСОБА_1 звернулася лише у жовтні 2019 року. При цьому позивачка разом із сином, хоча і зареєстровані за адресою спірної квартири, проте фактично у ній не проживають; відповідач зазначає, що після розірвання шлюбу всі платежі, пов`язані з утриманням квартири, сплачує він самостійно. ОСОБА_2 не заперечує, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами під час шлюбу, проте вказує, що на її придбання ним були укладені договори позики, за якими саме він є єдиним боржником та рішеннями суду за договорами позики з нього стягнуто суму боргу на загальну суму 775 281,55 грн. Під час ухвалення рішення в частині вимог про поділ майна подружжя, наявність спільного боргу подружжя враховано не було. Також відповідач зазначає, що позивачка утаїла факт того, що спільним майном подружжя також є автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , придбаний восени 2007 року та гараж № НОМЕР_2 , розташований у ГБК «ЛУЧ» за адресою: м.Харків, вул. Пєшкова,3; вказане майно перебуває у користуванні позивачки.У зв`язку з цим ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції вирішити питання про стягнення аліментів з урахуванням добровільної сплати аліментів та оплати лікування дитини; визначити весь обсяг майна, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя; визначити вартість спірної квартири шляхом проведення товарознавчих експертиз, здійснити розгляд справи з урахуванням всіх обставин, що мають значення для справи.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог. Позивачкою рішення суду не оскаржується.

Ухвалюючи заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами в період шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому за ОСОБА_1 слід визнати право власності на Ѕ її частину в порядку поділу майна подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 квітня 1996 року, який було розірвано заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25 травня 2011року (а.с.7,17 т.1).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7 т.1).

Під час перебування у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 21 серпня 2004 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-16 т.1).

З копії паспорта громадянина України та довідки про реєстрацію місця проживання убачається, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-19, 21 т.1).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з моменту розірвання шлюбу, дитина постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. У зв`язку з цим просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Також позивачка зазначила, що під час шлюбу з відповідачем вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку вважає об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому ОСОБА_1 вважає, що її частка у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає збільшенню до 2/3 частин, оскільки син проживає разом з нею, та вона піклується про нього самостійно без будь-якої допомоги з боку відповідача.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року позивачкою не оскаржується та переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині задоволених позовних вимог в межах доводів апеляційної скарги відповідача та вимог, заявлених ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Згідно ст. 211, 223 ЦПК України розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обов`язковим повідомленням учасників справи. Суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 05 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом (а.с.83 т.1); справа призначена до розгляду.

Судовий розгляд у справі неодноразово відкладався у зв`язку з неявкою відповідача (а.с.102, 112 т.1).

Судові повістки, які направлялися на адресу ОСОБА_2 , поверталися до суду як невручені.

17 березня 2020 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи (а.с.120 т.1). Проте у подальшому кореспонденцію також не отримував, судові повістки, направлені на адреси відповідача, поверталися до суду як не вручені (а.с.126, 130, 133,143,153 т.1).

03 червня 2020 року та 16 липня 2020 року ОСОБА_2 повторно подав до суду заяви про відкладення розгляду справи (а.с.146,159 т.1). При цьому відзиву на позовну заяву не надано. А 12 серпня 2020 року відповідач подав заяву про відкладення розгляду справи, призначеної на 14 серпня 2020 року, що свідчить про його обізнаність про час та місце судового засідання (а.с.164 т.1).

Таким чином заочне рішення судом ухвалено у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України.

Посилання відповідача на те, що справа розглянута без його належного повідомлення, що позбавило його можливості надати свої заперечення на позов, - спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За змістом частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтями 150, 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до положень ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він не ухиляється від утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навпаки приймає участь у матеріальному забезпеченні дитини, добровільно сплачує аліменти, оплачував лікування сина, - не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів.

Відповідачем не наведено підстав у відповідності до вимог ст.182 СК України про те, що стягнутий судом розмір аліментів (1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно) підлягає зменшенню.

Колегія суддів вважає, що розмір аліментів, стягнутий судом з відповідача на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є необхідним та достатнім розміром аліментів на утримання сина.

Крім того суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 придбана сторонами в період шлюбу та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому за ОСОБА_1 слід визнати право власності на Ѕ її частину в порядку поділу майна подружжя, з огляду на таке.

За загальним правилом, відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, яке були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто.

Оскільки законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов`язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Матеріали справи свідчать про те, що під час перебування сторін у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 21 серпня 2004 року ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-16 т.1).

З копії паспорта громадянина України та довідки про реєстрацію місця проживання убачається, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18-19, 21 т.1).

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Належних та допустимих доказів того, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_2 , - відповідачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано факту придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 за кошти, отримані ним за договорами позики, де лише він є боржником, - не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки договори були укладені в інтересах сім`ї та спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Посилання апелянта на те, що слід визначити весь обсяг майна, що відноситься до спільної сумісної власності подружжя, оскільки в період шлюбу сторонами також придбаний автомобіль Honda Accord, державний номер НОМЕР_1 , та гараж № НОМЕР_2 , розташований у ГБК «ЛУЧ» за адресою: м.Харків, вул. Пєшкова,3, не приймається колегією суддів, оскільки відповідно до ст. 13 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб та юридичних осіб у спосіб, визначений законами України, але в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є лише стягнення аліментів, а також поділ квартири за адресою: АДРЕСА_1 як спільної сумісної власності подружжя. При цьому вимог про поділ автомобіля та гаражу до суду першої інстанції заявлено не було.

Клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до вимог про поділ майна подружжя також задоволенню не підлягає.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що вимоги про застосування строків давності до вимог про поділ майна подружжя відповідач до суду першої інстанції не заявляв, хоча неодноразово подавав заяви про відкладення розгляду справи.

Клопотання про застосування строків давності заявлено лише в апеляційній скарзі.

З урахуванням того, що позовна давність застосовується за заявою сторони тільки до ухвалення судом рішення, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності, бо нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 13.08.2021 року.