РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2021 року м. Мукачево Справа№303/6832/20

2/303/252/21

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого - судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК»

до відповідачів: (1) ОСОБА_1

(2) ОСОБА_2

про звернення стягнення на предмет іпотеки, передання предмета іпотеки в управління та виселення,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача (1) - Гриньо Д.Д.

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» звернулося до суду з позовом до відповідачів про:

- звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 6 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського МНО Герцускі-Торжаш В.Л., зареєстрованого в реєстрі за №3007 (надалі - Іпотечний договір), а саме на домоволодіння до складу якого входить: жилий будинок, площею 164,80 м.кв, житловою площею 89,40 м.кв., крім того балкон 0,80 м.кв., лоджія 7,00 м.кв., підвал 67,60 м.кв., споруди літери «1-2» за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - Домоволодіння), яке належить відповідачу (1), шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06.06.2008 №KF49826 в розмірі 201709,09 доларів США + 9858,00 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 113468,00 доларів США; заборгованість по процентах - 88241,09 доларів США, витрат за претензійно-позовну роботу - 9858,00 гривень;

- передачу в управління предмету іпотеки, а саме: Домоволодіння на період його реалізації, шляхом забезпечення вільного доступу до предмет іпотеки, надання з метою отримання доходів від управління предметом іпотеки прав укладати і припиняти будь-які угоди відносно предмета іпотеки, за виключенням тих, які передбачають його відчуження;

- виселення відповідача (1) та інших мешканців із Домоволодіння.

Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між сторонами договору кредиту та іпотечного договору, зобов`язання відповідача (2) перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 526, 530, 590 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 23, 33, 34, 38, 39 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідачем (1) подано відзив на позовну заяву (а.с. 55-61), згідно з яким в задоволенні позову просить відмовити, оскільки на момент набуття нею у право власності Домоволодіння обтяження іпотекою не було зареєстроване. Також просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача, оскільки банк набув право вимоги на дострокове стягнення в 2011 році, а з позовом звернувся тільки 2020 році. Крім того, зазначає, що підстави для виселення відсутні, оскільки Домоволодіння придбане нею не за кредитні кошти, а позивачем не зазначено про наявність постійного житла, яке має бути надано їй одночасно з виселенням.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задоволити, оскільки права банку порушенні, кредитні зобов`язання залишились невиконаними. Також, зазначив, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про перехід права власності на предмет іпотеки до ОСОБА_1 банк дізнався в 2016 році, у зв`язку з чим в травні 2016 року банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, на підставі постанови Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у задоволенні позову ПАТ «ВіЕс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено, тому з цього моменту необхідно обчислювати строк позовної давності.

Представник відповідача (1), прийнявши участь в судовому розгляді справи, у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки на момент придбання ОСОБА_1 спірного домоволодіння, таке в іпотеці не перебувало. Крім того, заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки банк звертався до ОСОБА_2 з вимогою про дострокове повернення коштів 18.03.2009 і саме з цього моменту банк втратив право на нарахування відсотків, передбачених кредитним договором, а також з цього часу протягом трьох років мав право пред`явити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач (2) в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав.

Заслухавши доводи та заперечення сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, а також матеріали справ №2-548/11, №0707/3569/2012, №303/3050/16-ц, суд констатує наступне.

1. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Судом встановлено, що 6 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк» (надалі - Банк) та ОСОБА_2 (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір № KF 49826 (надалі - Кредитний договір, а.с. 20-22), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 115000,00 доларів США на придбання нерухомого майна строком на 15 років та кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 3 червня 2033 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та Позичальником 6 червня 2008 року був укладений іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №3008 (надалі - Іпотечний договір, а.с. 26-28), на підставі якого відповідач надав в іпотеку Банку Предмет іпотеки, а саме Домоволодіння.

18.03.2009 ВАТ «ФОЛЬКСБАНК» було надіслано вимогу ОСОБА_2 , яка отримана останнім 18.03.2009, згідно з якою повідомлено про прийняття рішення про дострокове припинення кредитування боржника, та запропоновано протягом тридцяти днів погасити прострочену заборгованість по процентам в сумі 7265,55 доларів США, прострочену заборгованість по кредиту в сумі 1532 доларів США за Кредитним договором. Належним чином засвідчена копія вказаної вимоги долучена ВАТ «ФОЛЬКСБАНК» до матеріалів цивільної справи №2-548/11 (а.с. 18), яка досліджена судом.

На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2011 року по справі №2-548/11 (а.с. 92-93) присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 1292541,72 гривень.

Крім того, 28.03.2012 ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №0707/3569/2012, а.с. 2).

На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 7 травня 2012 року звернуто стягнення на Домоволодіння, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, в межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог ПАТ «Фольксбанк» у розмірі 156 241,12 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 28 березня 2012 року становить 1 252 733 (один мільйон двісті п`ятдесят дві тисячі сімсот тридцять три) грн. 71 коп.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.04.2016 №56905442 (а.с. 8-11) вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу будинку з розстрочкою платежу від 22.06.2011, по реєстру №372 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на Домоволодіння.

Тобто, у період відсутності в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження права власності на спірні Домоволодіння та Земельну ділянку право власності на вказані об`єкти було зареєстровано за відповідачем (2).

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 станом на 09.07.2020 складає 201709,09 доларів США та 9858,00 гривень.

2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України).

Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання Позичальником ( ОСОБА_2 ) своїх зобов`язань за кредитним договором позивач вказує на те, що за останнім рахується заборгованість в сумі 201709,09 доларів США + 9850, грн., в тому числі: 1134688,00 доларів США - заборгованість по кредиту; 88241,09 доларів США - заборгованість по процентам, 9858,00 грн - витрати за претензійно-позовну роботу.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому вимогу про звернення стягнення на Предмет іпотеки, який належить відповідачу (1) в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідача (2).

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних кредитних правовідносин між учасниками справи з метою встановлення підставності позовних вимог банківської установи у контексті із запереченнями відповідача.

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки.

У відповідності до ст. 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду.

Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та четверта), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 закону) є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 закону).

Разом з тим, суд зазначає, що у зв`язку з переходом до ОСОБА_1 права власності на спірне Домоволодіння, до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з приписами якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5 (надалі - Постанова №5) зазначено, що виключно позивачеві належить право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо).

Відповідно до п.4 Іпотечного договору (а.с. 26-28) Іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням та зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання та збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання чи умов даного кредиту.

Право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, способами визначеними договором, виникає у випадку залишення без задоволення іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору у тридцяти денний строк або більш тривалий строк встановлений іпотеко держателем (п. 22 Іпотечного договору).

З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами Іпотечного договору, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені за іпотекою зобов`язання ОСОБА_2 за кредитним договором не виконанні, позивач вправі заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, при визначенні розміру суми заборгованості, в рахунок погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки суд враховує наступне.

На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2011 року по справі №2-548/11 (а.с. 92-93) присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Фольксбанк» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 1292541,72 гривень.

За таких обставин справи слід констатувати, що банківська установа звернувшись 5 листопада 2010 року (Справа 2-548/11, а.с. 3) до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, використала право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних їй на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінила порядок, умови і строк дії даного кредитного договору.

На час звернення з таким позовом (5 листопада 2010 року) вважається, що настав строк виконання Кредитного Договору в повному обсязі. Рішенням суду від 15 березня 2011 року було засвідчено такі зміни.

У вищевказаному судовому рішенні заборгованість за Кредитним договором була визначена у повному обсязі, що стверджується даними розрахунку заборгованості (справа 2-548/11, а.с. 15-16), тому кредитор має право на отримання гарантій внаслідок неналежного виконання зобов`язання, у порядку визначеному частиною другою статті 625 ЦК України, а не шляхом донарахування процентів за цим же кредитним договором та включення такої суми в суму заборгованості на погашення якої позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки.

При вирішенні справи суд приймає до уваги приписичастини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

Крім того, доводи представника позивача відносно права банківської установи нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, які зазначені у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (п.п. 55, 91).

Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду констатувала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, тому неправомірним є нарахування процентів на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України, тобто до повного погашення заборгованості за кредитом.

У межах судового розгляду даної справи встановлено, що 18.03.2009 банк скористався своїм правом на пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також 05.11.2010 - правом на звернення до суду та отримав судовий захист своїх прав.

Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку (а.с. 7) вбачається, що з квітня 2009 року по 28.12.2018 року, банк продовжував нараховувати Позичальнику ( ОСОБА_2 ) проценти.

Враховуючи, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2011 року по справі 2-548/11 стягнуто заборгованість за Кредитним договором, тобто змінено строк виконання зобов`язання, тому нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, нормами цивільного законодавством не передбачено. У такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, однак позивач таких вимог не заявляв.

Таким чином, позивач втратив право нараховувати проценти, пеню та штрафи за кредитом, тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості саме в сумі 201709,09 доларів США є необґрунтованими. Натомість позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 в межах суми, визначеної рішенням суду від 15 березня 2011 року та з урахуванням сум, визначених статтею 625 Цивільного кодексу України.

Поряд з цим, неспростовним та таким, що не підлягає доказуванню (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України) залишається встановлена сума заборгованості за Кредитним договором, яка зазначена в резолютивній частині рішення суду від 15 березня 2011 року у розмірі 1292541,72 гривень.

В межах судового розгляду даної справи Банк вправі ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним договором в межах суми заборгованості, визначеної рішенням суду від 15 березня 2011 року та вправі скористатися правовим механізмом, регламентованим частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, для відновлення свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником взятих на себе грошових зобов`язань.

По відношенню до спірної по справі ситуації слід також констатувати, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення не свідчить про подвійність стягнення із боржника.

Таким чином, за результатами судового розгляду справи, слід визнати підставними вимоги позивача про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним договором в межах суми заборгованості, яка вказана в заочному рішенні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 березня 2011 року по справі №2-548/11.

Поряд з цим, відповідачем (1), в особі належним чином уповноваженого представника, заявлено клопотання про застосування до позовних вимог банківської установи строку позовної давності (а.с. 58), яке конкретизовано в процесі судового розгляду справи.

По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України).

Положеннями частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Частиною першою статті 264 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Що стосується вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то в силу приписів частини першої статі 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до п.4 Іпотечного договору (а.с. 26-28) Іпотекодержатель за рахунок предмета іпотеки має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, а також відшкодувати витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням та зверненням стягнення на предмет іпотеки, витрати на утримання та збереження предмета іпотеки, витрати на страхування предмета іпотеки, збитки завдані порушенням основного зобов`язання чи умов даного кредиту.

Право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, способами визначеними договором, виникає у випадку залишення без задоволення іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору у тридцяти денний строк або більш тривалий строк встановлений іпотеко держателем (п. 22 Іпотечного договору).

Так, 18.03.2009 ВАТ «ФОЛЬКСБАНК» надіслав Позичальнику ( ОСОБА_2 ) вимогу про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором у 30-ти денний строк та із застереженням, що у разі невиконання вимоги, банк розпочне стягнення заборгованості по Кредитному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Дана вимога була отримана ОСОБА_2 18.03.2009 (справа 2-548/11, а.с. 18).

Таким чином, знаючи, що зобов`язання за кредитним договором не виконано, Банк, починаючи з 18 квітня 2009 року (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі) мав право звернутися з вимогою про стягнення заборгованості та/або з вимогою до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини другої статті 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Разом з тим, звернувшись 28.03.2012 року (справа №0707/3569/2012) з позовом до ОСОБА_2 ПАТ «ФОЛЬКСБАНК» перервав строк позовної давності на вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, перебіг позовної давності у позивача для звернення до суду з вказаним позовом почався з 28.03.2012, тому банківська установа вправі була реалізувати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років з настання вищевказаної дати (до 28.03.2015 включно).

Разом з тим, ПАТ «ВіЕс Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки лише 20 травня 2016 року (справа №303/3050/16-ц, а.с. 2), а з даним позовом звернувся до суду лише 13 листопада 2020 року, внаслідок чого пропустив строк позовної давності.

При цьому, ухвалення Верховним Судом 12 лютого 2020 року в межах справи №303/3050/16-ц постанови про відмову в задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, не може бути взято до уваги судом як початкова дата для обчислення строків позовної давності з підстав, викладених вище.

По відношенню до вказаного, суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду України, яка міститься в постанові від 05 липня 2017 по справі №6-3116цс16, в якій було зазначено, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання.

Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.

Також, суд зазначає, що заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після реорганізації ПАТ «ВіЕсБанк» (правонаступника ПАТ «Фольксбанк») строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для ПАТ «ФОЛЬКСБАНК».

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №523/10225/15-ц.

Враховуючи викладене, в задоволенні позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити у зв`язку із спливом строків позовної давності.

У зв`язку з наведеним, не підлягає задоволенню також і вимога про виселення, оскільки така є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

3. Судові витрати по справі у сумі 16217,65 грн. (судовий збір, а.с. 6, 42) відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 259, 263-265, 279, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - відмовити у повному обсязі.

2. Судові витрати по справі у вигляді сплаченого судового збору в сумі 16217,65 (шістнадцять тисяч двісті сімнадцять гривень 65 копійок) гривень покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (01032 м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ).

Представник позивача: Баняс Володимир Володимирович (с.Горонда Мукачівського району, вул. Залізнична, 16).

Відповідачі: (1) ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 );

(2) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ).

Представник відповідача (1): ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 ).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 17.08.2021.