Єдиний унікальний номер судової справи 473/4308/20
Номер провадження 22-ц/812/700/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

05 квітня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Зелений Гай» рішення, яке ухвалено Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області 05 лютого 2021 року, під головуванням судді Лузан Л.В. в приміщені цього ж суду о 14 год. 48 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Зелений Гай» про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Зелений Гай» (далі - ПрАТ «Зелений Гай») про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Зелений Гай».

18 вересня 2020 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Між тим, в порушення вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільнені позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата в загальному розмірі 150 238 грн. 75 коп.

Неодноразові звернення ОСОБА_1 до відповідача про виплату вищевказаної заборгованості позитивних результатів не дали.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив позов задовольнити та стягнути з ПрАТ «Зелений Гай» на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 150 238 грн. 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 16 849 грн., а також 840 грн. 80 коп. судових витрат.

Відповідач ПрАТ «Зелений Гай» надало до суду відзив, в якому позовні вимоги визнало частково. Зазначало, що позивачем при здійсненні розрахунку заборгованості по заробітній платі не були враховані зміни розміру його посадового окладу, що були встановлені підприємством, у зв`язку з чим заборгованість по заробітній платі становить 105 976 грн. 43 коп. (після утримання обов`язкових платежів та зборів), в свою чергу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені становить 11 383 грн.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Зелений Гай» на користь ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 131 647 грн. 75 коп. (без утримання обов`язкових платежів, зборів) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 11 383 грн. 50 коп. (без утримання обов`язкових платежів, зборів).

Стягнуто з ПрАТ «Зелений Гай» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 571 грн. 74 коп.

Стягнуто з ПрАТ «Зелений Гай» на користь держави судові витрати в розмірі 799 грн. 04 коп.

Додатковим рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2021 року допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ПрАТ «Зелений Гай» на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за один місяць.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Зелений Гай», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального права, просило рішення міськрайонного суду змінити в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зменшивши розмір стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 131 647 грн. 75 коп. до 105 976 грн. 43 коп. (без утримання обов`язкових платежів, зборів).

В іншій частині рішення суду відповідачем не оскаржується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №100 (з наступними змінами і доповненнями).

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені ст.117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 з 15 лютого 2018 року по 18 вересня 2020 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Зелений Гай», де працював на посаді головного енергетика підприємства.

18 вересня 2020 року позивача звільнено з посади на підставі ст.38 КЗпП України (а.с.3).

Згідно з довідкою №11 від 01 лютого 2021 року, виданою Генеральним директором ПрАТ «Зелений Гай», заборгованість по заробітні платі підприємства перед ОСОБА_1 складає 131 647 грн. 75 коп., з яких: 105 976 грн. 43 коп. - виплата нарахованої, але невиплаченої заробітної плати працівнику, 23 696 грн. 60 коп. - податок на доходи фізичних осіб, 1 974 грн. 72 коп. - військовий збір (а.с.55).

Ухвалюючи рішення міськрайонний суд зазначив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але невиплачена заробітна плата в розмірі 131 647 грн. 75 коп., яка визначена без утримання обов`язкових платежів, зборів, а також середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 11 383 грн. 50 коп. (без утримання обов`язкових платежів, зборів).

Не погоджуючись з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості по заробітній платі, відповідач в апеляційній скарзі зазначав, що суд помилково включив до цієї суми податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.

Втім, зазначені доводи відповідача відхиляються колегією суддів, оскільки ці обставини не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, з огляду на наступне.

Так, справляння і сплата податків є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині судового рішення.

Також, при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року №100.

При цьому, слід вказати, що відповідно до п.3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у п.4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Премії та інші виплати, які виплачуються за два місяці або більш тривалий період, при обчисленні середньої заробітної плати включаються шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду частини, що відповідає кількості відпрацьованих робочих днів періоду (місяців), за які такі премії та інші виплати нараховані. Така частина визначається діленням суми нарахованих премій та інших виплат на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів кожного місяця, що відноситься до розрахункового періоду для обчислення середньої заробітної плати.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Також, слід зазначити, що згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться у постанові від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги стосовно того, що судом першої інстанції, помилково враховано до сум, які підлягають стягненню з відповідача, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, не заслуговують на увагу і не можуть бути прийняті в якості підстав для зміни судового рішення. Питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів вирішуватиметься при виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення міськрайонного суду в оскаржуваній частині відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ПрАТ «Зелений Гай» залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Зелений Гай» - залишити без задоволення.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 лютого 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 06 квітня 2021 року