Справа № 357/512/20 Головуючий в суді І інстанції Кошель Б.І.
Провадження № 22ц-824/4807/21 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет застави,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року представник ТОВ «Глобал Спліт» звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 17 березня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №IKAPUG.144048.001, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на суму 185 550,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування, строком до 16 липня 2017 року, та одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір застави № ZXA019500.144048.002 транспортного засобу Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 .

Зазначає, що у зв`язку із непогашенням боржником кредитної заборгованості у добровільному порядку, банк звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , та рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість в розмірі 259 901,85 грн. Це рішення набрало законної сили 16 січня 2016 року, однак воно так і не було виконане боржником.

У подальшому, 06 березня 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Глобал Спліт» укладено договір про відступлення прав вимоги № 146, відповідно до якого ТОВ «Глобал Спліт» набуло право вимоги за вказаними договорами кредиту застави, та у грудні 2019 року товариству стало відомо, що ОСОБА_2 всупереч умовами договору застави, не погоджуючи дій з кредитором, здійснив продаж предмета застави ОСОБА_1 .

Вважає, що, оскільки обтяження вказаного транспортного засобу у вигляді застави зберегли свою силу і після відчуження цього автомобіля, а ТОВ «Глобал Спліт» як обтяжувач має право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна, тому просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №IKAPUG.144048.001 від 17 липня 2013 року, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль Toyota, модель FJ CRUISER, 2007 року випуску, чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу його на публічних торгах, початкову ціну встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, представник ТОВ «Глобал Спліт» подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з`ясування усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема посилається на те, що висновок суду про відмову у задоволенні позову з підстав наявності узгодженого між сторонами порядку позасудового звернення стягнення на предмет застави є безпідставним, оскільки наразі товариство позбавлене можливості звернути стягнення на автомобіль через відчуження ОСОБА_2 цього автомобіля іншій особі всупереч вимогам закону та укладеного договору, при цьому відчуження предмету застави не припиняє її чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи без згоди заставодержателя, тому вважає висновок суду про відмову у задоволенні позову необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки сторони у договорі застави від 17 липня 2013 року встановили спосіб звернення стягнення на заставне майно шляхом продажу заставодержателем предмету застави на публічних торгах як позасудовий, що відповідає положенням статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», через що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет застави у судовому порядку.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 липня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № IKAPUG.144048.001, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на суму 185 550,00 грн. зі сплатою відсотків за його користування, строком до 16 липня 2017 року, та одночасно з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між банком та ОСОБА_2 був укладений договір застави № ZXA019500.144048.002 транспортного засобу Toyota, д.н.з. НОМЕР_1 .

Як свідчить п. 13. договору застави, до виконання основного зобов`язання у повному обсязі заставодавець не має права, без письмової згоди заставодержателя, зокрема, відчужувати предмет застави у будь - який спосіб, передавати його в користування третім особам тощо.

При цьому, сторони також домовились, що заставодержатель вправі звернути стягнення на предмет застави та одержати задоволення своїх вимог вартості предмету застави переважно перед іншими кредиторами у випадках, визначених у п. 15.1. договору застави.

З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором № IKAPUG.144048.001від 17 липня 2013 року, ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, та заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 259 901,85 грн.

Вищевказане рішення набрало законної сили 16 січня 2016 року.

06 березня 2019 року між ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» та ТОВ «Глобал Спліт» укладено договір №146 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» відступило ТОВ «Глобал Спліт» усі права заставодержателя в тому числі і за договором застави ZХА019500.144048.002 від 17 липня 2013 року, укладеним в забезпечення виконання боржником зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, предметом застави за яким є автомобіль марки «TOYOTA», модель «FJ Cruiser», тип - Універсал-В, колір - чорний, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 .

Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС № 31/1128/3аз від 10 грудня 2019 року, згідно з наявною станом на 09 грудня 2019 року у базі даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів інформацією, автомобіль «TOYOTA», модель «FJ Cruiser», тип - Універсал-В, колір - чорний, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 був зареєстрований за ОСОБА_2 з 13 липня 2013 року по 08 грудня 2015 року. Зазначений автомобіль був відчужений ОСОБА_2 і 08 грудня 2015 року на підставі довідки-рахунку ААЕ 469708 від 18 листопада 2015 року, виданої ФОП ОСОБА_3 , його було перереєстровано на нового власника ОСОБА_4 . Після цього у автомобіля змінилося ще 3 власника. Актуальним власником автомобіля з 26 січня 2016 року по теперішній час значиться ОСОБА_1 . Актуальний номерний знак автомобіля - НОМЕР_2 .

Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «TOYOTA», модель «FJ Cruiser», тип - Універсал-В, колір - чорний, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , 26 січня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №1879/8041, укладений у Територіальному сервісному центрі 8041 Регіонального сервісного центру МВС в м. Києві та акту приймання-передачі транспортного засобу від 26 січня 2016 року.

Обґрунтовуючи доводи в частині необхідності саме судового способу звернення стягнення на предмет застави, позивач посилався на те, що оскільки позичальник ОСОБА_2 всупереч нормам чинного законодавства та договору застави, не погоджуючи дій з позивачем, здійснив продаж предмета застави іншій особі, яка наразі є власником заставленого автомобіля, то позивач позбавлений можливості звернути стягнення на цей транспортний засіб у позасудовий спосіб.

Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу» та стаття 572 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги.

Зазначені норми застосовуються з урахуванням положень Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи, отже, на неї може бути звернено стягнення з підстав, передбачених статтею 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Викладене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постановах від 03 квітня 2013 року у справі № 6-7цс13 та від 19 листопада 2014 року у справі № 6-168цс14.

Тобто, у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що місцевим судом не було належним чином досліджено усі обставини справи та не перевірено їх доказами, не враховано, що у договорі застави транспортного засобу № ZXA019500.144048.002 від 17 липня 2013 року сторони не узгоджували позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу його на публічних торгах, а посилання суду першої інстанції на п. 15.1 і п. 34 цього договору як на такі, що регламентують позасудовий порядок звернення стягнення на предмет застави, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пунктом 15.1 договору застави визначене загальне право заставодержателя звернути стягнення на предмет застави та одержати задоволення своїх вимог вартості предмету застави переважно перед іншими кредиторами, а п. 34 встановлює права заставодержателя у разі звернення стягнення на предмет застави здійснити від імені заставодавця всі необхідні дії пов`язані із зняттям предмета застави з обліку в органі державної реєстрації транспортних засобів, що самі по собі не свідчать узгодження між сторонами договору умов позасудового порядку звернення стягнення на предмет застави і види такого стягнення, через що висновок місцевого суду про відмову у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу предмету застави на публічних торгах через визначення такого способу стягнення як позасудового не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах Закону.

У свою чергу, вирішуючи питання щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 серпня 2015 року було стягнуто заборгованість з ОСОБА_2 на користь банку у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору № IKAPUG.144048.001 від 17 липня 2013 року, і це рішення набрало законної сили 16 січня 2016 року, однак це рішення боржником не виконувалося, через що саме з 16 січня 2016 року кредитор у зобов`язанні ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку», який у подальшому відступив таке право ТОВ «Глобал Спліт», мав об`єктивну можливість дізнатися про своє порушене право та звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави, однак цього не вчинив, і ТОВ «Глобал Спліт», із врахуванням переходу до нового кредитора усіх прав і обов`язків в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, набувши 19 березня 2019 року права вимоги за вказаними кредитним договором та договором застави, також протягом тривалого часу із цим позовом не зверталося і подало цей позов лише у січні 2020 року, через що трирічний строк позовної давності сплив, при цьому позивач поновити цей строк не просив і не навів поважних причин його пропуску, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав спливу строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Посилання ТОВ «Глобал Спліт» на те, що товариство дізналося про порушення свого права лише 10 грудня 2019 року з листа ГСЦ МВС про перереєстрацію заставленого транспортного засобу, є безпідставними, оскільки, як зазначалося, кредитор набув право на звернення стягнення на предмет застави з моменту невиконання боржником рішення суду про стягнення заборгованості, і перереєстрація предмету застави жодним чином не впливає на суб`єктивне право кредитора на задоволення своїх майнових вимог за рахунок застави, тому такі доводи зазначених вище висновків не спростовують і не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з`ясуванням усіх обставин справи, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: