Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 752/19273/15

провадження № 61-8914cв19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа- підприємць ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від

26 березня 2019 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

Мазурик О. Ф.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізична особа- підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про припинення договору поставки, стягнення грошових коштів та штрафних санкцій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 червня 2015 року вона уклала

з відповідачем договір поставки, відповідно до умов якого, зобов`язалася поставити товар - бавовняну пряжу (склад пряжі: бавовна 100%) згідно із асортиментом, зазначеним у специфікації № 1 від 17 червня 2015 року до договору. На виконання умов договору сплатила 240 350,00 грн. Оскільки договір не містив строку виконання обов`язку із передачі товару, вона направила відповідачу вимогу про передачу товару в строк сім днів із дати отримання вимоги.

На виконання умов договору поставки відповідач передала їй товар загальною вагою 949,51 кг по накладній № 2611-1 від 26 листопада 2015 року. Під час приймання товару за участю відповідача відібрано два зразки для проведення дослідження, за результатами якого виявилося, що відповідач передала їй не бавовняну, а змішану пряжу, що не відповідає умовам договору. Ураховуючи, що поставлена пряжа має недоліки, які неможливо усунути, 23 грудня 2015 року вона направила відповідачу претензію з вимогою провести заміну поставленої продукції продукцією належної якості. Проте дана вимога залишилася невиконаною.

З урахуванням збільшених позовних вимог просила: розірвати договір поставки, стягнути з відповідача 240 350,00 грн сплачених по договору, штраф у розмірі

24 035 грн у зв`язку із простроченням терміну передачі товару та 94 337,37 грн упущеної вигоди, посилаючись на те, що сплачені за товар кошти вона б могла розмістити на депозитний рахунок та отримати прибуток у вигляді процентів за користування вкладом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року позов задоволено.

Розірвано договір поставки № 1706 від 17 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 , та ФОП ОСОБА_2 .

Стягнено із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені на виконання договору поставки № 1706 від 17 червня 2015 року у сумі

240 350,00 грн.

Стягнено із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 штраф у розмірі

24 035 грн в зв`язку із простроченням терміну передачі товару.

Стягнено із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 упущену вигоду

у вигляді відсотків по депозитному вкладу у сумі 94 337,37 грн.

Стягнено із ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі

3 587,22 грн.

Суд першої інстанції виходив с того, що ФОП ОСОБА_2 здійснено поставку змішаної пряжі, яка не відповідає вимогам пункту 1.2.1 ДСТУ 2535-94 «Пряжа бавовняна і змішана для трикотажного і ткацького виробництв, а тому вимоги про розірвання договору та стягнення коштів є законними. Стягнення пені передбачено умовами договору. Невиконання відповідачем обов`язку передати товар належної якості призвело до обмеження позивача у праві розпоряджатися товаром і грошовими коштами, що передані нею на виконання договору, які вона б могла розмістити на депозитний рахунок та отримати прибуток у вигляді відсотків.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 рокурішення Голосіївського районного суду м. Києва від 03 травня 2018 року скасовано,

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, пені та упущеної вигоди відмовлено.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки поставлена позивачу пряжа містить змішаний склад сировини, а не 100 % бавовняного волокна, що підтверджується відповідними результатами досліджень, це є недоліком товару і є підставою для розірвання договору та повернення сплаченої за товар суми відповідно до пункту першого 1 другої статті 678 ЦК України. Разом з тим, матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що виявивши факт поставки товару неналежної якості позивач відмовилася від договору і повернула товар постачальнику. Відсутні докази

і про те, що позивач намагалася повернути товар відповідачу, але остання його не прийняла.

Позивачем не надано доказів щодо прострочення поставки товару, оскільки згідно з договором поставки який діє до 31 грудня 2015 року відповідач поставила товар - 26 листопада 2015 року. Сам по собі факт направлення позивачем вимоги від 27 жовтня 2015 року не змінює строку дії договору та строку виконання зобов`язань, оскільки таких умов договір не містить, будь-яких інших доказів про те, що такий строк було погоджено сторонами - не надано, тому вимога про стягнення штрафу за несвоєчасну передачу товару не підлягає задоволенню.

Також не підлягає задоволенню позов в частині стягнення упущеної вигоди, оскільки таку вимогу позивач пред`явила у заяві про збільшення позовних вимог, яка стосується не збільшення розміру вже заявлених позовних вимог,

а містить нову позовну вимогу. Крім того, така нова вимога базується лише на припущеннях, оскільки позивачем не надано доказів, що кошти, які вона сплатила відповідачу, були зняті нею з депозитного рахунку у банку, у зв`язку

з чим вона недоотримала дохід у вигляді процентів за користування цими коштами.

Аргументи учасників справи

У травні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд проігнорував висновки суду касаційної інстанції про те, що суди дійшли передчасного висновку про належне виконання відповідачем умов договору поставки, що є підставою для розірвання договору та повернення сплаченої за товар суми відповідно до пункту 1 частини другої статті 678 ЦПК України; безпідставно враховані твердження відповідача про залишення позивачем отриманого від ФОП ОСОБА_2 товару за собою та про виготовлення позивачем із поставленої пряжі товару і подальшої його реалізації, чим вийшов за межі доводів апеляційної скарги; не надано оцінки тому, що подання позову є доказом відмови від договору поставки. Крім того, частина друга статті 678 ЦК України регламентує права покупця у разі істотного порушення вимог щодо якості товару і не містить обов`язку покупця повернути товар постачальнику.

У вересні 2019 року ФОП ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила оскаржене судове рішення залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів.

Рух справи

УхвалоюВерховного Суду від 17 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2021 року заяву судді Антоненко Н. О. про самовідвід у справі № 752/19273/15 задоволено, справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

12 березня 2021 року справу передано судді-доповідачу Краснощокову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 17 червня 2015 року між ОСОБА_1 та

ФОП ОСОБА_2 укладено договір поставки № 1706, згідно з яким

ФОП ОСОБА_2 , як продавець, зобов`язалася поставити товар - бавовняну пряжу згідно із асортиментом, зазначеним у специфікації № 1 від 17 червня

2015 року.

У пункті 2.1 договору поставки сторони визначили, що договір діє до 31 грудня 2015 року.

Відповідно до вимог пункту 4.3 договору поставки у випадку прострочення терміну передачі товару, продавець, за вимогою покупця сплачує останньому штраф у розмірі 0,1 % від суми не поставленого в строк товару за кожен календарний день прострочення, але не більше ніж 10 % від загальної суми договору.

На виконання умов пункту 3.4 договору поставки, продавець отримала від покупця грошові кошти в сумі 240 350,00 грн.

Позивач звернулася до відповідача з претензією про порушення строків виконання зобов`язань 12 листопада 2015 року.

Відповідач передала позивачу товар - пряжу у мотках, загальною вагою 945,51 кг по накладній від 26 листопада 2015 року.

Згідно протоколу випробувань від 11 грудня 2015 року Аналітично-дослідна випробувальна лабораторія «Текстиль-Тест» головного науково-дослідного інституту метрології, сертифікації та управління якістю в структурі Київського національного Університету технологій та дизайну, поставлена позивачу пряжа має наступний склад сировини: у зразку пряжі із окрасом КА 0063 (колір білий) бавовна 46,8 %, поліакриорнітрил - 53,2 %; у зразку пряжі із окрасом КА 234 (колір рожевий) бавовна 45,4 %, поліакриорнітрил - 54,6 %.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються

у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору

в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох)

є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш у правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту; подальшої поведінки сторін; тексту типового договору; інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясуванні справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки

в рамках спору щодо такого договору.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням,

а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає

з характеру відносин сторін.

У частині першій статті 662 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з частинами першою, третьою-четвертою статті 673 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. У разі продажу товару за зразком та (або) за описом продавець повинен передати покупцеві товар, який відповідає зразку та (або) опису. Якщо законом встановлено вимоги щодо якості товару, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, який відповідає цим вимогам.

У справі, що переглядається, суди встановили, що: за умовами договору поставки від 17 червня 2015 року ФОП ОСОБА_2 зобов`язалася поставити товар - бавовняну пряжу згідно із асортиментом, зазначеним у специфікації № 1 від

17 червня 2015 року; ФОП ОСОБА_2 передала позивачу товар - пряжу у мотках(у кількості 16 найменувань за кодом та кольором, зазначеними у сертифікації до договору № 1 від 17 червня 2015 року), загальною вагою 945,51 кг по накладній від 26 листопада 2015 року; договором від 17 червня 2015 року не передбачено вимог щодо складу пряжі, її однорідності чи відповідності нормам ДСТУ.

За таких обставин є помилковим висновок судів, що відповідачем порушено умови договору поставки та поставлено товар неналежної якості. Тому апеляційний суд мав відмовити у задоволенні позову про розірвання договору поставки, стягнення коштів за товар та упущеної вигоди саме з цих підстав.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Встановивши, що відсутні підстави для стягнення неустойки передбаченої пунктом 4.3 договору поставки, апеляційний суд правильно відмовив

у задоволені позовних вимог в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення частково ухвалено без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення змінити в мотивувальній частині, а в іншій частині залишити без змін.

Оскільки судові рішення змінено тільки в частині мотивів прийняття, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України (у редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 рокузмінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов