Постанова

Іменем України

11 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 646/866/20

провадження № 61-10215св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ХАРКІВМІСЬКГАЗ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року у складі судді Білінської О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Котелевець А. В., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій відповідача щодо складання акта-розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму та обсягу природного газу від 24 січня 2020 року; про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок за послуги газопостачання шляхом відрахування суми у розмірі 16 993, 53 грн.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що між Публічним акціонерним товариством «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» (далі - ПАТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ», на момент звернення до суду - Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» (далі - АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ»)) та ОСОБА_1 укладено договір від 02 квітня 2014 року № на постачання природного газу до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

27 листопада 2019 року представники газопостачальної організації склали акт № 9652 про виявлені порушення. Згідно з актом причиною сумнівів у правильності роботи встановленого лічильника Gallus-2000 G 4 № НОМЕР_1 з показаннями 80 350, 00 куб. м стало унеможливлення виявлення дефекту лічильника шляхом зовнішнього огляду. В акті не було зазначено, що є ознаки порушення конструкції лічильника. Також представниками газопостачальної організації складено акт про порушення № 02.5.1/379/19 за участю ОСОБА_1 , яким встановлено порушення Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2494 (далі - Кодекс ГРС), та зазначено, що пломби заводу виробника викликають сумніви у справжності.

Крім того, представниками газопостачальної організації складено протокол № 9652 о/р про демонтаж лічильника газу для проведення експертизи, з якого випливає, що лічильник демонтований та направлений на експертизу до сервісного центру з ремонту та повірки газових лічильників, замість нього встановлено лічильник газу типу Metiix G4, № НОМЕР_2, з показаннями 193, 00 куб. м.

05 грудня 2019 року комісією АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» спільно з Державним підприємством «Укрметртестстандарт» (далі - «Укрметртестстандарт») складено акт № 5001Е експертизи лічильника газу, у якому сформульовано висновок про втручання у газовий лічильник, в результаті чого він став непридатним до застосування.

Як зазначає позивач, під час проведення перевірки уповноваженими особами представниками газопостачальної організації, під час складання актів та протоколів, ОСОБА_1 не була присутня, оскільки знаходилася на роботі, а тому проведена експертиза є незаконною. Також зазначила, що підпис на зазначених документах їй не належить. ПАТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» надав позивачу акт-розрахунок від 24 січня 2020 року, згідно з яким виявлене несанкціоноване втручання у роботу приладу, повідомлення від 24 січня 2020 року про відключення газопостачання, зазначив про наявність боргу у розмірі 16 993, 53 грн.

На переконання позивача, відсутні будь-які правові підстави для нарахування 16 993, 53 грн, оскільки особи, які склали акт, не надали доказів порушення, а тому дії відповідача є протиправними. Крім того, експертиза лічильника не проводилася в присутності позивача, а тому її результати є незаконними.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач поданий позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції посилався на те, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, складений працівниками газопостачання акт про порушення є лише фіксацією такого порушення, яке виявлено під час проведення перевірки дотримання Кодексу ГРС, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав. Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема щодо відшкодування матеріальних збитків, при вирішенні якого суд зобов`язаний дати оцінку дійсності цього акта. Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав шляхом подання зазначеного позову не сприяє ефективному відновленню порушеного права. Суд зазначив, що відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. При цьому поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» потрібно тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду як у порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 09 липня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій як такі, що ухвалені із неправильним застосуванням норм матеріального права, постановити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник визначила, що:

- оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права;

- рішення суду апеляційної інстанції не відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 311/2314/16 (провадження № 61-35175св18).

Отже, серед підстав касаційного оскарження заявником рішень судів першої та апеляційної інстанцій зазначено ту підставу, яка згадана у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві відповідач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 02 серпня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником приватного будинку, площею 71, 1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач здійснює розподіл природного газу, позивач є споживачем природного газу за зазначеною адресою.

27 листопада 2019 року за адресою позивача виявлено порушення вимог Кодексу ГРС, а саме: «пломби заводу-виробника викликають сумніви у справжності», внаслідок чого складений акт про порушення № 02.5.1/379/19, акт про виявлені порушення № 9652, які підписано ОСОБА_1 .

Згідно з протоколом № 9652 о/р про демонтаж лічильника газу для проведення експертизи від 27 листопада 2019 року АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» лічильник газу демонтовано, замість нього у присутності ОСОБА_1 встановлено інший лічильний газу. Демонтований лічильник газу направлено на експертизу до сервісного центру з ремонту та повірки газових лічильників, за адресою: АДРЕСА_2 . Споживач ОСОБА_1 запрошена для проведення експертизи на 05 грудня 2019 року з 9 до 14 год. Протокол підписано споживачем ОСОБА_2

Згідно з актом експертизи лічильника газу від 05 грудня 2019 року № 5001Е, яка проведена комісією відповідача спільно з ДП «Укрметртестстандарт», за результатами зовнішнього огляду лічильника газу виявлено механічні пошкодження корпусу та скла відлікового пристрою в місцях з`єднання. Скло від`єднується, є доступ до відлікового механізму. Виявлені механічні пошкодження відлікових колес, за результатами огляду відлікового механізму комісія зробила висновок: втручання в газовий лічильник. Лічильник газу визнано непридатним до застосування.

Згідно з довідкою від 05 грудня 2019 року № 39-1-4/15627ЦСБ 5001 Е про непридатність законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки лічильник позивача визнано непридатним з такої підстави: наявні ознаки пошкодження відлікового пристрою, що можуть перешкоджати роботі лічильника або впливати на його функціонування.

24 січня 2020 року комісією АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» розглянуто акт про порушення від 27 листопада 2019 року № 02.5.11379779 та прийнято рішення про його задоволення на підставі виявленого правопорушення «несанкціоноване втручання в роботу ЗВТ», складений протокол необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу і його вартості у розмірі 2 587, 17 куб/м, вартістю на суму 16 993, 53 грн.

Зазначена вартість необлікованого газу підтверджується актом-розрахунком вартості необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу за цінами закупівлі АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ» на суму 16 993, 53 грн.

24 січня 2020 року складено повідомлення про припинення газопостачання.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правовідносини між газорозподільними підприємствами та споживачами природного газу (населенням) урегульовано Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексом ГРС, а також договорами про приєднання споживача до газорозподільної системи.

За змістом статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13, підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено.

Як правило, особа, право якої порушене, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, за змістом пункту 12 глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРС передбачено, що вартість необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу, яка пред`являється до сплати споживачу (несанкціонованому споживачу) в результаті задоволення акта про порушення, зазначається в окремому платіжному рахунку оператора газорозподільної системи, який надається під особистий підпис споживача (несанкціонованого споживача) або надсилається йому рекомендованим поштовим відправленням разом із супровідним листом, що оформлюється у довільній формі.

У разі незгоди споживача (несанкціонованого споживача) з об`ємом та/або вартістю необлікованого (донарахованого) природного газу, він може оскаржити їх у судовому порядку, тоді до винесення остаточного рішення у судовій справі заборгованість за необлікований (донарахований) об`єм природного газу не вважається простроченою.

Отже, зазначеним правовим актом безпосередньо передбачено, що споживач у разі незгоди з об`ємом та/або вартістю необлікованого (донарахованого) природного газу, має право оскаржити такий акт (вимогу) в судовому порядку, і тоді до ухвалення остаточного рішення у судовій справі заборгованість за необлікований (донарахований) об`єм природного газу не вважається простроченою.

Крім того, пунктом 3.4 Положення про проведення експертизи лічильників газу, установлених у споживачів і призначених для обліку природного газу в побуті, затвердженого наказом Міністерства палива та енергетики України від 27 грудня 2005 року № 619, передбачено, що у разі незгоди будь-якої сторони з висновками комісії по газопостачальній (газотранспортній) організації спірні питання вирішуються у судовому порядку.

ОСОБА_1 обґрунтовувала обрання нею саме цього способу захисту тим, що між нею та відповідачем існує спір щодо вартості необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу, яка пред`являється їй до сплати як сума заподіяних відповідачеві збитків, а також щодо порядку проведення експертизи лічильника обліку газу.

Відповідно, з урахуванням закріпленого на рівні спеціальних нормативно-правових актів права споживача оскаржити у судовому порядку об`єм та/або вартість донарахованого природного газу у разі незгоди з їх розміром, визначеним оператором газорозподільної системи за наслідками задоволення акта про порушення, Верховий Суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що позивачем обрано правомірний та ефективний спосіб захисту.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 311/2314/16 (провадження

№ 61-35175св18), підстав відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.

Отже, обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а саме невідповідність висновків судів правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 311/2314/16 (провадження № 61-35175св18), підтвердились, оскільки за результатами перегляду справи у касаційному порядку встановлено, що під час постановлення оскаржуваних судових рішень судами, усупереч положенням частини четвертої статті 263 ЦПК України, не враховані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, викладені у згаданій постанові.

Посилання апеляційного суду на те, що позивачем акт-розрахунок та протокол засідання комісії з розгляду актів про порушення не оскаржувався, а тому оскарження дій щодо складання такого акта є неефективним способом захисту, Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки вони суперечать правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 311/2314/16 (провадження № 61-35175св18), предметом якого було оскарження дій зі складання акта-розрахунку.

Верховний Суд наголошує, що предметом позову є саме визнання протиправними дій відповідача щодо складення 24 січня 2020 року акта-розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу у розмірі 2 587, 17 куб/м, вартістю 16 993, 53 грн, затвердженого рішенням комісії АТ «ХАРКІВМІСЬКГАЗ». Позивач не оскаржувала акт про порушення від 27 листопада 2019 року № 02.5.11379799, цей акт не був предметом оскарження та розгляду у справі.

Апеляційний суд не надав належної оцінки змісту позовних вимог позивача з урахуванням фактичних обставин справи, доводів та обґрунтувань у цій частині, що призвело до надто звуженого розуміння суті предмета спору.

У цьому випадку апеляційний суд не врахував, що позивач просила визнати протиправними дії відповідача з нарахування суми боргу, тобто фактично оспорювала розмір заборгованості, що безпосередньо передбачено положеннями пункту 12 глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРС; зазначені дії полягали у складенні акта-розрахунку необлікованого (донарахованого) об`єму (обсягу) природного газу і його вартості, що є результатом прийнятого рішення комісією відповідача.

Отже, рішення відповідача мало очевидний правовий результат у вигляді виникнення певних прав та обов`язків сторін. Зокрема, у результаті таких дій відповідача позивачу визначено заборгованість у сумі 16 993, 43 грн. Враховуючи наявність певного матеріально-правового результату дій відповідача, наявні підстави для висновку, що такі дії можуть бути предметом судового дослідження та оцінки на предмет правомірності дій відповідача.

За таких обставин Верховний Суд визнає, що висновки апеляційного суду про закриття провадження у справі є помилковими, свідчать про невирішення судом дійсно існуючого між сторонами спору, що фактично позбавило позивача доступу до правосуддя. Характер правовідносин, що виникли між сторонами, їхня правова природа, визначають спрямування діяльності судів з вирішення такого спору. Процесуальна діяльність судів з вирішення цивільно-правових спорів має відповідати вимогам статті 2 ЦПК України щодо надання ефективного захисту порушеному праву.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що внаслідок помилкових висновків суду апеляційної інстанції юридично значимий спір не був вирішений судом, чим обмежено право позивача на доступ до правосуддя.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

У своїх рішеннях ЄСПЛ визначив, що для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).

Крім того, у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції право на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом.

У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає як право особи звернутися до суду, так і право на те, що її справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: Суд наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

В оцінці доводів касаційної скарги, правильності оскаржуваних судових рішень Верховний Суд врахував, що основним завданням суду є вирішення спору між сторонами, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не створює новий спір для цих самих сторін, які не можуть між собою дійти порозуміння у позасудовому порядку.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З урахуванням встановлених обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа направленню до апеляційного суду для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 30 червня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

В. А. Стрільчук

В. В. Яремко