ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №587/268/20

Номер провадження 22-ц/816/257/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк»,

Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення

примусового виконання рішень у Сумській області Північно-

Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в

особі головного державного виконавця Ричкаля Сергія Павловича,

ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року в складі судді Черних О.М., ухваленого у м. Суми, -

в с т а н о в и в :

13 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна та визнання права власності на 19/100 частин нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з бази відпочинку загальною площею 1773 кв.м літера А-ІІІ, літнього будинку загальною площею 48,2 кв.м літера Д-І, навісу літера Л, водонапірна башня ІІ; визнання права власності на 2,5/100 частин нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з бази відпочинку загальною площею 1747 кв.м літера А ІІІ, будинку охорони площею 70,1 кв.м, навісу З, навісу К, трансформаторної 1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 27 грудня 1995 року по 19 лютого 2019 року заявниця перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі та за цей час за спільні кошти подружжям набуте спірне майно. Після розірвання шлюбу згода щодо поділу майна не була досягнута, у кожного з подружжя залишились грошові зобов`язання перед кредиторами, а тому заявниця має намір поділити майно, щоб кожен окремо відповідав своїм майном за взяті на себе зобов`язання, оскільки всього набутого подружжям майна не достатньо для покриття вимог кредиторів до відповідача.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить частково скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовним вимог про визнання права власності на 19/100 частин нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з бази відпочинку загальною площею 1773 кв.м літера А-ІІІ, літнього будинку загальною площею 48,2 кв.м літера Д-І, навісу літера Л, водонапірна башня ІІ.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірне майно нажите сторонами під час шлюбу і вона як дружина відповідача має право на 1/2 частину даного майна. Наявність заборони не є перешкодою для задоволення позову.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо решти спірного нерухомого майна рішення суду не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Жмакіна Н.В. просить скаргу залишити без задоволення .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Приходько Л.В., її представника адвоката Дмитренка В.В., представника ОСОБА_3 - адвоката Жмакіної Н.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 27 грудня 1995 року по 18 січня 2019 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 12, 13).

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 лютого 2013 року визнано договір купівлі-продажу нерухомого майна від 22 жовтня 2012 року укладеним та дійсним, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за кожним окремо, право спільної часткової власності по 1/2 частині, зокрема, на нежилі приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями: база відпочинку А-ІІІ загальною площею 3520 кв.м, будинок охорони Б-1 загальною площею 70,1 кв.м, літній будинок Д-1 загальною площею 48,2 кв.м, навіс «З», навіс «Л», навіс «К», трансформаторна 1, водонапірна башня ІІ, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17 січня 2020 року № 19667224 ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить наступне майно:

- 38/100 частин нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору про поділ нежитлових приміщень та припинення спільної часткової власності від 23 серпня 2013 року;

- 5/100 частин нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 25 березня 2015 року.

На вказані об`єкти нерухомого майна на підставі постанови про опис та арешт майна боржника від 31 липня 2019 року у виконавчому провадженні № 58330795 накладено арешт (а.с. 14-19).

Згідно звітів про експертну оцінку від 03 лютого 2020 року ринкова вартість нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 становить 1803215 грн (а.с. 20-23), а нежитлового приміщення санаторію профілакторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зі спорудами та будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , - 1800000 грн (а.с. 24-25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для задоволення позовних вимог.

В цілому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Аналогічний по суті висновок зроблений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), яка також стосувалася поділу майна подружжя при подібних фактичних обставинах.

Апеляційний суд вважає, що така правова позиція повинна бути застосована у даній справі, оскільки як зазначає заявниця, обґрунтовуючи вимоги позовної заяви, у кожного з подружжя залишились грошові зобов`язання перед кредиторами і всього набутого подружжям майна не достатньо для покриття вимог кредиторів до відповідача.

Поділ в обраний заявницею спосіб порушує майнові права та інтереси третіх осіб, зокрема кредитора відносно боржника ОСОБА_2 , й фактично направлений на недопущення звернення стягнення на все майно боржника.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову в позові про поділ майна подружжя, урахувавши обставину обтяження спірного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивачки з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржуване судове рішення місцевого суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову в оскаржуваній частині. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 10 грудня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.І.Криворотенко

Судді: О.І.Собина

Т.А.Левченко