Справа № 236/4102/20
Провадження № 2/236/88/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2021 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Бєлоусова А.Є.,

за участю секретарів: Коломацького О.А., Теліуса С.С., Калюжної Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Лиман цивільну справу за позовом представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бікезіна Дмитра Валентиновича до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Бікезін Д.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в позовній заяві просив визнати житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину даного житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані такими обставинами. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 25.11.1956 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу сторонами у 1992 році було придбано 1/2 частину житлового будинку загальною площею 43,7 кв. м, житловою площею 32,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 21 жовтня 1992 року, укладеним між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), засвідченим виконкомом Ярівської селищної Ради народних депутатів Краснолиманського району Донецької області (зареєстровано в реєстрі за № 295).

Під час шлюбу сторонами у 1994 році було придбано іншу 1/2 частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами на земельній ділянці розміром (площею) 1300 кв. м, загальною площею 32.3 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 серпня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 2-1301).

Для будівництва та обслуговування спільного житлового будинку і господарських будівель, на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28, ОСОБА_2 (відповідачу) передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1746 га на території АДРЕСА_2 (адреса теперішнього місця розташування: АДРЕСА_2 ), що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю, виданим 2 жовтня 2003 року ОСОБА_2

Вказану земельну ділянку площею 0,1746, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер :02:000:0481, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (номер витягу HB-020 від 10.11.2020).

З 2013 року подружні стосунки між позивачкою та відповідачем фактично припинені, відповідач виїхав з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , та до теперішнього часу співмешкає з іншою жінкою (у теперішній час за відомою позивачці адресою: АДРЕСА_3 ).

У теперішній час у спірному будинку за наведеною адресою проживає та зареєстрована ОСОБА_1 (позивач) та зареєстрований її онук ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від 03.09.2020 № 2505 про осіб, зареєстрованих у спірному будинку за вищевказаною адресою (копія додається).

В добровільному порядку ОСОБА_2 не бажає визнати за ОСОБА_1 право власності на належну позивачці 1/2 частину спільного майна та оформити це у встановленому законодавством порядку.

Окрім того, 20.11.2020 р. позивачці стало відомо, що шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 04.11.2020 року у справі № 229/432819 за позовною заявою ОСОБА_2 .

Враховуючи той факт, що право власності на спільне майно - будинок та земельну ділянку документально зареєстровані за відповідачем, що підтверджується довідкою КП «БТІ» від 07.09.2020 року та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.11.2020 року, відповідач без згоди позивачки може здійснити відчудження вказаного майна, яке є спільною сумісною власністю відповідача та позивачки, наслідками чого позивачка буде полишена належного їй права власності на частину у спільному будинку та земельній ділянці.

З огляду на це, позивачка змушена звернутись за захистом свого невизнаного права до суду (а.с.1-4).

Ухвалою судді від 01.12.2020 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання, встановлений відповідачу строк для надання відзиву на позов (а.с. 62-63).

Ухвалою суду від 28.12.2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с.70).

29.12.2020 року до суду надійшли заперечення на позов від відповідача ОСОБА_2 , в якому останній визнав позовні вимоги щодо розподілу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 у рівних частинах між сторонами. Щодо розподілу земельної ділянки відповідач заперечував, оскільки вважає, що вона була придбана не за сумісні кошти, а отримана ним безоплатно в особисте володіння внаслідок приватизації (а.с.72).

Для участі в судовому засіданні, призначеному на 29.03.2021 року, учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не прибули. При цьому представник позивачки адвокат Бікезін Д.В. надав заяву про розгляд справи без його участі та без участі ОСОБА_1 ..

Відповідач ОСОБА_2 для участі в судовому розгляді справи не прибував за станом здоров`я, 04.03.2021 звертався за медичною допомогою до КНП «Центр первинної медичної допомоги м. Бахмут», перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» в період з 26.02.2021 по 11.03.2021 (а.с.84-87). Представник відповідача адвокат Деменкова Є.С. просила відкласти судовий розгляд на іншу дату і час, надала до суду заяву (а.с.80), в якій висловила позицію свого клієнта, згідно з котрою відповідач підтвердив придбання спірного житлового будинку в шлюбі з позивачкою за спільні кошти, але земельну ділянку, придбану ним в порядку безоплатної приватизації, не вважає спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_5 .

Судовий розгляд справи за клопотанням представника відповідача було відкладено на 09.04.2021 на 11 год. 00 хв., про що повідомлено представника відповідача; відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Деменкова Є.С. не прибули для участі в судовому розгляді справи, призначеному на 09.04.2021 на 11 год. 00 хв., заяви (клопотання) про необхідність повторного відкладення розгляду справи від них до суду не надходили.

З огляду на це, суд розглядає справу без участі сторін та представників сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.11.1956 року уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_1 , виданим 25 листопада 1956 року, актовий запис №2046 (а.с.15).

Під час шлюбу позивачем та відповідачем у 1992 році було придбано 1/2 частину житлового будинку загальною площею 43,7 кв.м, житловою площею 32,3 кв.м на земельній ділянці площею 1300 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Договором купівлі-продажу житлового будинку від 21 жовтня 1992 року, укладеним між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем), засвідченим виконкомом Ярівської посілкової Ради народних депутатів Краснолиманського району Донецької області (зареєстровано в реєстрі за № 295) (а.с.20).

Також під час перебування в шлюбі сторонами у 1994 році було придбано іншу 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , з господарсько-побутовими будівлями та спорудами на земельній ділянці розміром (площею) 1300 кв. м, загальною площею 32.3 кв. м, що підтверджується Договором купівлі-продажу від 02 серпня 1994 року, посвідченим державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (зареєстровано в реєстрі за № 2-1301) (а.с.17-18).

Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» від 07.07.2020 року №260-6/0.76/КЛ об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу №295 від 21.10.1992 року та № 2-1301 від 02.08.1994 року; житловий будинок літера А має загальну площу 60,8 кв.м, житлову площу 27,6 кв.м; з господарськими будівлями та спорудами: літера Б - Сарай; літера В - Льох; літера Г- Сарай; літера Д - Сарай; літера №1-Колонка; літера №2 -Огорожа (а.с.25).

Для будівництва та обслуговування даного житлового будинку і господарських будівель, на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28, ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1746 га на території АДРЕСА_2 (адреса теперішнього місця розташування: АДРЕСА_2 ), що підтверджується Державним актом ІІ-ДН 142923 на право приватної власності на землю, виданим 2 жовтня 2003 року ОСОБА_2 (а.с.27).

Згадану земельну ділянку площею 0,1746, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано у Державному земельному кадастрі 23.09.2020 року та присвоєно кадастровий номер :02:000:0481, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку HB-020 від 10.11.2020 (а.с.28-30).

Відповідно до висновку, викладеного у Звіті від 02.11.2020р. суб`єкта оціночної діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_7 про проведення незалежної оцінки визначення ринкової вартості нерухомого майна - 1/2 частини житлового будинку загальною площею 60,8 кв.м., житловою площею 27,6 кв.м., з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,1746 га., кадастровий номер :02:000:0481, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , - ринкова вартість зазначеного об`єкту оцінки становить 71 750,00 грн. (сімдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят гривень 00 коп.), в т.ч. житлового будинку - 57 350, 00 грн., земельної ділянки - 14 400,00 грн. (а.с.35-59).

У теперішній час у спірному будинку за вищенаведеною адресою проживає та зареєстрована ОСОБА_1 та зареєстрований її онук ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від 03.09.2020 № 2505 про осіб, зареєстрованих у спірному будинку за вищевказаною адресою (а.с.31).

Актом про непроживання від 30 вересня 2020 року, що підписаний трьома особами та засвідчений головою вуличного комітет,у підтверджується той факт, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає з 20 вересня 2013 року по теперішній час (а.с.32).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.11.2020 року (справа №2/229/1375/2020) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний (а.с.33-34).

Вказані обставини доведені позивачкою, відповідачем не спростовані.

Правовідносини щодо набуття позивачкою та відповідачем (як подружжям) спірного майна під час перебування у шлюбі врегульовані Кодексом про шлюб та сім`ю України від 23.06.1992 року № 2488-XII.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був заянятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджаються за спільною згодою.

При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Відповідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Вищезазначені норми Кодексу про шлюб та сім`ю України кореспондуються з нормами Сімейнго кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III.

Так, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19) висловив правову позицію відносно того, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином, враховуючи вищенаведені положення, суд приходить до висновку, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , який зареєстрований за відповідачем на підставі договорів купівлі-продажу № 295 від 21.10.1992 року та № 2-1301 від 02.08.1994 року, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу.

Проти розподілу будинку в рівних долях не заперечував і відповідач (а.с.72).

Вирішуючи питання щодо визнання земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель) об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача, суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи документів, земельна ділянка площею 0,1746 га в АДРЕСА_2 , була надана відповідачу на підставі рішення виконкому Ярівської селищної ради народних депутатів від 26.03.1997 р. № 28 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, державний акт ІІ-ДН 142923 на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 02.10. 2003 року (а.с.27).

Згідно зі ст. 40 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року № 2768-III (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва

та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Згідно з ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала позицію про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

Відповідно до частин 2, 4, 5 ст. 89 ЗК України (в редакції від 06.08.2003 року) у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено

угодою між ними; в) співвласників жилого будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 686/9580/16-ц.

Вказане свідчить про те, що земельна ділянка, одержана ОСОБА_2 у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Такі самі норми містяться в ч. 1 ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди (ч. 4 ст. 120 ЗК України).

Житловий будинок є об`єктом нерухомого майна, безпосередньо пов`язаний із земельною ділянкою і невіддільний від неї. Тому забезпечення прав власника житлового будинку, як і іншої нерухомості, є невіддільним від вирішення питання про долю земельної ділянки, на котрій безпосередньо розташований об`єкт нерухомого майна та тієї її частини, що необхідна для обслуговування цього нерухомого майна, оскільки в іншому разі право власності на нерухоме майно буде примарним, ілюзорним, бо не може бути реалізованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20, пункт 6.27) зазначила: «враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Таким чином, враховуючи, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, суд дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні (по 1/2 частині на користь позивачки та відповідача).

Окрім того, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, розміщений житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності відповідно.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивачки, застосувавши до даних правовідносин зазначену норму закону та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1746 га, кадастровий номер: :02:000:0481 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, розміщену за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачку звільнено від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» як особу з інвалідністю II групи (а.с.10).

Відповідач ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 1 групи (а.с.73).

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10, 81, 141, 258-259, 265, 268, 270, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги - задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 ) житловий будинок загальною площею 60,8 кв. м, житловою площею 27,6 кв. м, з господарськими будівлями та спорудами (літ. А - Житловий будинок; літ. Б - Сарай; літ. В - Льох; літ. Г- Сарай; літ. Д - Сарай; №1- Колонка; №2 - Огорожа).

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину житлового будинку загальною площею 60,8 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м з господарськими будівлями та спорудами (літ. А - Житловий будинок; літ. Б - Сарай; літ. В - Льох; літ. Г- Сарай; літ. Д - Сарай; №1- Колонка; №2 - Огорожа) за адресою: АДРЕСА_2 , як частку в спільному майні подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/2 (одну другу) частину земельної ділянки площею 0,1746 га, кадастровий номер: :02:000:0481, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно із п/п. 15.5) п.15 розд. XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Згідно із п.3 розд. XII «Прикінцеві положення» ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -