РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 рокусмт ПетровеСправа № 941/1387/20
Провадження № 2/941/72/21

Петрівський районний суд Кіровоградської області

в складі: головуючого судді - Колесник С. І.

при секретарі - Проценко К.В.

з участю представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Кравченко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петрове цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , до Державної установи "Петрівська виправна колонія (№ 49)" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)», про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду в розмірі 29315 грн. 71 коп., обґрунтовуючи це тим, що Петрівським районним судом Кіровоградської області розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» про визнання його звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням від 05 травня 2020 року Петрівським районним судом Кіровоградської області, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, задоволено позов ОСОБА_2 до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» та вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Однак, відповідач всупереч діючого законодавства умисно не виконував рішення суду, а лише після відкриття виконавчого провадження 17.09.2020 року наказом по Державній установі «Петрівська виправна колонія (№49)» від 11.09.2020 року №239/ОС поновив позивача на роботі, а тому останній просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 29315 грн. 71 коп., а також понесені судові витрати.

Ухвалою від 06 жовтня 2020 року Петрівського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження і призначено справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 09 грудня 2020 року Петрівського районного суду Кіровоградської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

06 листопада 2020 року від представника відповідача Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» надійшов відзив на позовну заяву з посиланням на те, що відповідно до Положення про державну установу «Петрівська виправна колонія (№49)» у новій редакції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1118/5 від 20.03.2020 року державна установа «Петрівська виправна колонія (№49)» входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України, органом управління якої є Міністерство юстиції України. Виправна колонія є установою закритого типу та відповідно до діючого законодавства здійснює правозастосовні та правоохоронні функції. Згідно Положення про установу, структура та штат установи виконання покарань затверджується безпосередньо Міністерством юстиції України. Державна установа «Петрівська виправна колонія (№49)» є державною установою, яка фінансується за рахунок бюджетних коштів згідно з кошторисами та є неприбутковою організацією.

Згідно з наказом Міністерства юстиції України № 42/К від 03 січня 2019 року затверджено структуру та внесено зміни до штату державної установи « Петрівська виправна колонія (№ 49)». Відповідно до внесених змін у відділі інтендантського та господарського забезпечення скорочено посаду інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення). У зв`язку з внесенням змін до штату установи позивачу 22 вересня 2020 року під розпис вручено письмове повідомлення про скорочення посади, яку він займає.

На виконання вимог рішення Петрівського районного суду від 05 травня 2020 року справа № 400/653/19 про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі ОСОБА_2 , установа звернулася до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції з проханням звернутися до міністерства юстиції України з клопотанням про внесення змін до штату державної установи « Петрівська виправна колонія (№ 49)», а саме ввести посаду інженера.

В зв`язку з відсутністю в штаті установи посади інженера (з організації комунально- побутового та інтендантського забезпечення ), з метою виконання рішення суду відповідно до ч.3 ст 49-2 КЗпП України установа звернулася до ОСОБА_2 з проханням з`явитися до установи для вирішення питання щодо працевлаштування на вакантних посадах за відповідною професією чи спеціальністю, з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду.

Також відповідач звертає увагу суду на те, що ним було виконано рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2020 року по справі № 400/653/194 (рішення законної сили набрало 07.08.2020 року) в повній мірі. У відповідності до ст. ст. 233,235 Кодексу законів про працю наказом по установі № 239/ос від 11.09.2020 року ОСОБА_2 поновлено на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) та внесено зміни до трудової книжки ОСОБА_2 . Також позивачу нараховано та виплачено заробітну плату з 11.09.2020 року.

Крім цього позивач пропустив встановлений законодавством 3-місячний строк звернення для вирішення трудового спору, звернувшись до суду з вказаними позовними вимогами тільки 29.09.2020 року, хоча рішення суду було винесено 05 травня 2020 року, і вже з цього часу позивач знав про порушення своїх прав, а тому просить в задоволенні позову відмовити з цих підстав.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши документи справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 статті 3 ЦПК України, ч.1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Петрівським районним судом Кіровоградської області розглядалась цивільна справа №400/653/19, провадження 2/400/248/19, за позовом ОСОБА_2 до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» про визнання його звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням від 05 травня 2020 року Петрівським районним судом Кіровоградської області задоволено позов ОСОБА_2 до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» та вирішено допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Вказане рішення суду набрало законної сили 07.08.20 року (а.с.11-12).

09 вересня 2020 року позивачу було вручено від імені відповідача по справі лист від 09.09.2020 року №К49.4833.4. Даним листом йому повідомлено, що відповідно до Наказу Міністерства юстиції України №42/К від 03 січня 2019 року затверджено структуру та внесено зміни до штату Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)». Відповідно до внесених змін у відділі інтендантського та господарського забезпечення скорочено посаду інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення). З метою виконання рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2020 року просили ОСОБА_2 з`явитися до установи 10 вересня 2020 року (а.с.15).

11.09.2020 року ОСОБА_2 звернувся до Петрівського районного суду Кіровоградської області з заявою про видачу виконавчого листа з метою примусового виконання рішення суду.

11.09.2020 року було надано виконавчий лист до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) для примусового виконання рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2020 року (а.с.16).

Наказом по Державній установі «Петрівська виправна колонія (№49)» від 11.09.2020 року №239/ОС ОСОБА_2 поновлено на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) з внесенням запису про поновлення на роботі до трудової книжки (а.с.21).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Також, принцип обов`язковості судових рішень закріплений в ст.18 ЦПК України, де зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з п.4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 7 ст. 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Отже, з аналізу вищенаведених норм законодавства можна дійти висновку, що з наступного дня після ухвалення рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2020 року про поновлення позивача на роботі, у відповідача виник обов`язок щодо його виконання, який має бути реалізований шляхом видання відповідно до законодавства про працю наказу про поновлення на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки.

Як встановлено в ході розгляду даної справи та підтверджено сторонами відповідно до приєднаних документів до матеріалів справи, Державна установа «Петрівська виправна колонія (№49)» рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2020 року у справі №400/653/19 виконала лише 11.09.2020 року, шляхом прийняття наказу №239/ОС від 11.09.2020 року про поновлення на роботі за рішенням суду, а тому суд дійшов висновку про наявність факту затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_2 з 06.05.2020 року по 10.09.2020 року.

Відтак, у даному випадку підставою для стягнення коштів є невчасне виконання відповідачем рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.05.2020 року у справі №400/653/19, що зумовлює стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, згідно з положеннями ст.236 КЗпП України.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, за змістом норми ст. 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, з наступного дня після проголошення судового рішення.

Суд зазначає, що вказані норми права передбачають право особи, яку було незаконно звільнено та в подальшому у відношенні до якої роботодавцем було здійснено затримання виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі на отримання саме середнього заробітку за час такої затримки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, хоча й подібні, але не тотожні за своєю правовою природою поняття.

Крім того, згідно із до ч.3 п.32 роз`яснення Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Основним нормативно-правовим актом, що визначає порядок розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу є Постанова Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати" (далі - Порядок № 100 від 08.02.1995).

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку № 100 від 08.02.1995, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Оскільки судом встановлено наявність факту затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_2 з 06.05.2020 року по 10.09.2020 року, то суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду на суму 28656 грн. 93 коп (329,39 грн*87), де 329 грн. 39 коп. - середньоденна заробітна плата, 87 - кількість робочих днів затримки виконання рішення.

Водночас, суд звертає увагу на те, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення, не відображають суми відрахувань згідно вимог чинного законодавства.

Вказані положення відповідають п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", відповідно до якого, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Подібні приписи зазначені в п.3 Порядку № 100 від 08.02.1995 року, а саме усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Таким чином, суду необхідно наголосити, що роботодавець зобов`язаний при виконанні судового рішення утримати податки та інші обов`язкові платежі з нарахованих фізичній особі сум. Натомість, суд у випадку задоволення позовних вимог, у резолютивній частині рішення зазначає суми до стягнення без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі.

Отже, вимоги позивача про стягнення з Державної установи «Петрівська виправна колонія (№ 49)» середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у вказаній сумі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпПУкраїни, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).

Аналогічні висновки, викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18).

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставною заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог, оскільки рішення суду про визнання звільнення позивача протиправним та поновлення на роботі хоча і було винесено 05 травня 2020 року, але набрало законної сили 07 серпня 2020 року, тобто з цього моменту позивач дізнався про порушення своїх прав, а тому звернувся до суду з вказаним позовом 29.09.2020 року в межах 3-місячного строку звернення для вирішення трудового спору.

Крім того, з відповідача на користь позивача в порядку ст.141ЦПК України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по справі, які складаються із судового збору, сплаченого позивачем в розмірі 840 грн. 80 коп.

Керуючись ст.ст.10,12,81,89,258-259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 , від імені якого діє ОСОБА_1 , до Державної установи "Петрівська виправна колонія (№ 49)" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду - задовольнити.

Стягнути з Державної установи "Петрівська виправна колонія (№ 49)", , на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 05.05.2020 року по 10.09.2020 року в розмірі 29 315 грн. 71 коп.

Стягнути з Державної установи "Петрівська виправна колонія (№ 49)", , на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після відмови у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, залишення її без розгляду, ухвалення іншого рішення, яким закінчується апеляційне провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено 09 квітня 2021 року.

Суддя С. І. Колесник