Єдиний унікальний номер судової справи 489/4817/21
Номер провадження 22-ц/812/1602/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

16 серпня 2021 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

переглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ухвалу, яка постановлена Ленінським районним судом міста Миколаєва 23 липня 2021 року, під головуванням судді Кокорєва В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

УСТАНОВИЛА:

У липні 2021 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просила розірвати шлюб, укладений 02 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за №633.

На обґрунтування позову зазначено, що спільне життя подружжя не склалося, подружні стосунки між сторонами припинені та спільне господарство не ведеться. Сторони дійшли переконання, що подальше збереження сім`ї є неможливим.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року позовну заяву повернуто представнику позивача на підставі п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ч.1 ст.110 СК України передбачає лише особисте звернення одного з подружжя з позовом про розірвання шлюбу. Згідно з правовими позиціями, викладеними у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Зважаючи на спеціальну норму Сімейного Кодексу України, заяву від імені позивача про розірвання шлюбу подано особою, яка не має на це повноважень.

Не погодившись із ухвалою суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно послався на п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», оскільки вказаний пункт стосується реєстрації розірвання шлюбу в державному органі реєстрації цивільного стану.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 ч.1 ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про повернення заяви позивачу (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

Позовна заява від імені позивача ОСОБА_1 підписана та подана ОСОБА_2 як представником позивача (а.с.2-4).

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що заява підписана особою, яка не має права її підписувати, що є підставою для повернення заяви представнику позивача у порядку, визначеному п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України.

Свій висновок суд першої інстанції мотивував тим, що зважаючи на спеціальні норми СК України, заяву від імені позивача про розірвання шлюбу подано особою, яка не має права її підписувати, про що зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Переглядаючи ухвалу суду за доводами апеляційної скарги, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Чинне сімейне законодавство передбачає два порядки розірвання шлюбу: судовий та в органах державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України).

Таке право на звернення до суду реалізується особою у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Отже, оскільки порядок звернення до суду за судовим захистом урегульовано нормами ЦПК України, тому і подання заяви до суду має відбуватись із дотриманням вимог ЦПК України.

Частиною 1 ст.58 ЦПК України передбачено право сторони, третьої особи, а також особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Загальні вимоги щодо форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175 і 177 ЦПК України.

Частиною 7 ст.177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки - ч.1 ст.64 ЦПК України.

Положення наведених норм процесуального права дають підстави для висновку, що підписання позовної заяви представником позивача допускається чинним цивільним процесуальним законодавством за умови долучення до матеріалів позовної заяви належних документів, що підтверджують право представника на вчинення такої процесуальної дії.

Виключення із загальних правил ЦПК України щодо неможливості підписання представником позовної заяви про розірвання шлюбу від імені позивача не містить.

Щодо посилання судді районного суду на п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» то слід зазначити наступне.

Відповідно до абзацу другого п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відповідно до ч.1 ст.115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Наведений пункт постанови Пленуму містить посилання на ст.115 СК України у редакції Закону України від 01 червня 2010 року № 2302-VI. Згідно із Законом України від 01 липня 2010 року №2398-VI статтю 115 СК України викладено у новій редакції, відповідно до якої вимога про реєстрацію розірвання шлюбу за рішенням суду виключно за заявою колишньої дружини або чоловіка скасована, проте відповідні зміни до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не вносились.

При цьому, за будь-яких обставин наведеним положенням вказаного закону регулювалися питання реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а не самий процес розірвання шлюбу у судовому порядку.

Зазначених висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 грудня 2018 року (цивільна справа №127/575/17).

Суд першої інстанції вищезазначених норм процесуального права не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що позовна заява про розірвання шлюбу має бути підписана безпосередньо самим позивачем та не допускає підписання заяви його представником.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви представнику позивача на підставі п.1 ч.4 ст.185 ЦПК України не ґрунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За такого, ухвала Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду (вирішення питання про відкриття провадження).

Щодо розподілу судових витрат, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд направляє справу для продовження судового розгляду та не ухвалює нове рішення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23 липня 2021 року - скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду та вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 16 серпня 2021року