Ухвала

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 205/2018/17

провадження № 61-20110св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Юлія Володимирівна,

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подану їх представником ОСОБА_7 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня

2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т.П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю. В., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 листопада 1981 року до 20 травня

2005 року вона та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

08 травня 1996 року подружжя набуло у власність квартиру АДРЕСА_1 . Право власності зареєстроване за ОСОБА_8 .

Після розірвання шлюбу ОСОБА_8 був знятий з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Вона продовжувала проживати у зазначеній квартирі.

Їй стало відомо, що 22 грудня 2014 року ОСОБА_8 продав квартиру

ОСОБА_2 , вказавши у договорі купівлі-продажу, що це майно належить йому на праві власності у повному обсязі.

Вважала квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому при відчуженні її ОСОБА_2 необхідна була її згода на продаж квартири.

На підставі підробленого (на її переконання) рішення суду Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 06 жовтня 2014 року у справі № 205/6537/14-ц її знято з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, після чого 26 травня 2015 року ОСОБА_2 продала квартиру ОСОБА_9 ..

09 жовтня 2015 року ОСОБА_9 та ОСОБА_4 та ОСОБА_10 уклали договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останні стали власниками квартири по Ѕ частині кожен.

У свою чергу 06 листопада 2015 року ОСОБА_10 подарувала сину

ОСОБА_3 Ѕ частину квартири.

Зазначала, що ОСОБА_2 не могла не знати про те, що ОСОБА_8 продавав квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки в цій квартирі проживала вона (позивачка) разом зі своїм сином - ОСОБА_11 .

Ураховуючи викладене, позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова у задоволенні позову мотивована тим, що:

- укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

- 22 грудня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири на підставі наданих правовстановлюючих документів та документів, що посвідчують особу сторін договору. ОСОБА_8 подав нотаріусу заяву, в якій зазначив, що він є неодружений. ОСОБА_8 у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах з іншою особою не перебуває, і на час придбання квартири не перебував, відчужувана ним квартира є його особистою приватною власністю, не є спільною сумісною власністю, та осіб, які могли б порушити питання про визнання за ними права власності на зазначену квартиру (чи її частку), у тому числі відповідно до статей 60-65 СК України, немає;

- позивачка не довела, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, укладаючи договір купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2014 року, а треті особи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 знали чи за обставинами справи не могли не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя;

- позивачка не довела, що спірна квартира дійсно буда предметом спільної сумісної власності подружжя, і що ОСОБА_8 не мав права особисто розпоряджатися вказаним нерухомим майном, оскільки надані свідком ОСОБА_11 пояснення свідчать про те, що спірна квартира була придбана на кошти від відчуження чотирикімнатної квартири, яка у свою чергу була спільною сумісно власністю усіх членів родини.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 серпня

2018 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову

ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що

ОСОБА_8 , здійснюючи продаж квартири, не міг не знати, що він продає об`єкт права спільної власності, а не майно, яке належить йому на праві особистої приватної власності; ОСОБА_2 не могла не знати про те, що ОСОБА_8 продавав не особисто свою квартиру, а квартиру, що є спільною сумісною власністю, оскільки у спірній квартирі, як до її продажу, так і після укладання договору купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, постійно проживала позивачка та її син ОСОБА_11 зі своєю родиною, який був допитаний в суді першої інстанції, як свідок, та який підтвердив їхнє проживання, а також спростував інформацію що міститься в пункті 4.4. договору купівлі-продажу від 22 грудня 2014 року, що зазначена квартира була оглянута покупцем. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про визнання недійсним оспорюваного договору з моменту його укладання, оскільки при його укладанні було порушено норми цивільного та сімейного законодавства.

У листопаді 2019 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій їхній представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначає, що судом апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справ, які мають значення для правильного вирішення спору, зокрема, при дослідження показань свідків. Позивачка не надала жодного доказу на підтвердження того, що квартира на момент продажу ОСОБА_2 дійсно належала їй на праві власності, а також того, що були визначені частки подружжя. ОСОБА_2 не могла знати ні про шлюб позивачки з продавцем, який був розірваний ще за 10 років до укладення договору купівлі-продажу, ні про будь-які інші обставини, які б перешкоджали купівлі квартири. Недобросовісність покупця не доведена. ОСОБА_1 мала можливість звернутися до суду з позовом до свого колишнього чоловіка

ОСОБА_8 про стягнення компенсації частини вартості квартири. У будь-якому разі, на переконання представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , відсутні підстави саме для задоволення позову про визнання недійним оспорюваного правочину.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження.

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ОСОБА_8 з 03 листопада 1981 року до

20 травня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 травня 1996 року ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР на ім`я ОСОБА_8

22 грудня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири.

26 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

09 жовтня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири.

На підставі договору дарування частки квартири від 06 листопада 2015 року ОСОБА_10 подарувала 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_3 .

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 20 жовтня 2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано по 1/2 частині за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Підставою даного позову вказано відчуження ОСОБА_8 квартири

ОСОБА_2 за відсутності на те письмової згоди колишньої дружини, яка вважає себе співвласником спірного майна.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року справу передано для розгляду Великій Палаті Верховного Суду справу № 125/2157/19 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання договорів недійсними та поділ спільного майна подружжя.

Направляючи справу № 125/2157/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначив, що вважає за необхідне відступити від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від

21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та висновку Верховного Суду України від 23 травня 2012 року у справі № 6-37цс12 шляхом їх конкретизації.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 квітня 2021 року справу

№ 125/2157/19 прийнято та призначено до судового розгляду.

Правовідносини, спір з приводу яких вирішується у цій справі, прийнятій до розгляду Великою палатою Верховного Суду, є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

У пункті 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється в випадку, встановленому пунктом 10 частини цього Кодексу до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , подану їх представником ОСОБА_7 , на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 08 жовтня 2019 року у справі № 205/2018/17 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21).

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук

М. Ю. Тітов