Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/163/19

13 серпня 2021 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого - судді Шишка О.А.

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником будинковолодіння на АДРЕСА_1 . Відповідач, її син, зареєстрований у її будинку, однак протягом останніх десяти років не проживає, а тому втратив право на користування її житлом. Оскільки через реєстрацію відповідача у її будинку вона не може реалізувати свої права, зокрема на отримання субсидії чи інших соціальних допомог, тобто це створює їй незручності, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали з викладених підстав. Позивачка додатково пояснила, що з часу одруження в 2003 році відповідач перейшов проживати в будинок батьків своєї дружини в с.Саджава Івано-Франківського (на той час Богородчанського) району Івано-Франківської області. В кінці 2006 року відповідач виїхав на роботу в Іспанію, де проживає по даний час. В 2010 році в Іспанію виїхали його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . Зазначила, що син має постійне місце проживання та власне житло в Іспанії, у разі приїзду на територію України він проживає в будинку батьків дружини, яке він допомагає утримувати, а тому зняття його з реєстрації у її будинку ніяким чином негативно не вплине на його житлові права. Оскільки добровільно вирішити наявний спір відповідач відмовляється, просить позов задовольнити.

Відповідач та його представник щодо задоволення позову заперечили. Відповідач пояснив, що з часу одруження у 2003 році у його дружини з матір`ю виникли напружені відносини, а тому він був змушений переїхати проживати в будинок, який належить батькам дружини. В кінці 2006 року він поїхав на заробітки в Іспанію, де тимчасово проживає та працює по даний час. В 2010 році в ОСОБА_5 виїхали його дружина ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . Дружина та дочка постійно перебувають на території Іспанії, оскільки через відсутність належних документів вони не можуть вільно приїхати на територію України. Вказав, що іншого житла ніж того, в якому він зареєстрований, у нього не має, а тому втрата права на це житло буде суттєвим порушенням його житлових прав. Просить відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на жилий будинок (а.с.3), позивачці належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який у даному будинку не проживає з 2016 року, що підтверджується актами органу місцевого самоврядування (а.с.10-12).

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки та знає, що разом з нею зареєстрований відповідач, її син, який більше десяти років в цьому будинку не проживає. Аналогічні пояснення надав суду свідок ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є вітчимом відповідача, перебував з останнім в добрих відносинах та відносився до нього як до рідного сина. Після виїзду відповідача в Іспанію він з дружиною надавали відповідачу кошти для придбання житла. В 2020 році відповідач пересилав йому кошти за які він купував метало-пластикові вікна та пересилав приватними перевізниками в Іспанію для облаштування придбаної квартири. Вказав, що з часу одруження у 2003 році відповідач разом з ними не проживає, жодних речей у їхньому будинку він не тримає.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив позицію позивачки про те, що відповідач (його брат) з 2003 року в їхньому будинку не проживає.

Свідок ОСОБА_10 , яка допитана в судовому засіданні з ініціативи відповідача, пояснила, що відповідач, який є її племінником (сином її покійного брата) постійно не проживає в будинку своєї матері, оскільки змушений виїжджати на заробітки в Іспанію. Вказала, що зі слів відповідача він разом з дружиною придбали квартиру в Іспанії, де проживають в даний час. Наголосила, що під час приїзду в Україну він змушений проживати в будинку батьків дружини, оскільки перебуває з матір`ю та членами її сім`ї в неприязних відносинах.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що є однокласником відповідача й під час приїзду останнього в Україну вони зустрічаються й проводять разом час. Вказав, що останній раз відповідач приїжджав в Україну у 2017 році.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що він бере участь в утриманні будинку, де він зареєстрований, оскільки належних і допустимих доказів в обгрунтування своєї позиції він не надав. Крім того в судовому засіданні відповідач підтвердив, що кошти, які він перераховував своєму вітчиму ОСОБА_8 (а.с.54-58), використані для придбання вікон для свого товариша, який проживає в Іспанії.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України та частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні на підставі актів органу місцевого самоврядування (а.с.10-12), показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає у спірному житловому будинку без поважних причин більше одного року.

Доводів поважності причин свого непроживання у спірному будинку протягом більше одного року відповідачем не наведено.

При цьому суд враховує, що згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Оскільки в судовому засіданні встановлено відсутність без поважних причин тривалих зв`язків відповідача з місцем його реєстрації на АДРЕСА_1 , беручи до уваги те, що відповідач не приймає участі у витратах на утриманні вказаного житла, то, на думку суду, втручання в права відповідача відповідають принципу пропорційності, а тому позов підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, ст.ст.316, 383, 391,405 ЦК України, керуючись ст.ст. 263 - 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житлом (житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами) на АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Повне рішення складено 13.08.2021 року.

Головуючий О. А. Шишко