ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 серпня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8254/20

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/824/21

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретарі: Бивалькевич Т.В., Шапко В.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , про відшкодування витрат на оплату комунальних послуг,

третя особа - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

дата та місце складання повного тексту рішення: 24 березня 2021 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 , 14270 грн 27 коп. у відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг та судові витрати

Позов мотивовано тим, що позивачка є бабусею ОСОБА_3 , яка зареєстрована та після смерті матері продовжила проживати за адресою: АДРЕСА_1 разом з нею. Позивачка є відповідальним квартиронаймачем та сплачує за житлово-комунальні послуги, проте відповідач, який є батьком неповнолітньої ОСОБА_3 , не надає компенсації за комунальні послуги, якими користується його дитина.

Позивачка вважала, що оскільки ОСОБА_3 є неповнолітньою, відповідач як її законний представник має нести витрати за комунальні послуги своєї дитини. За період з 2017 по 2020 роки позивачкою сплачені кошти за комунальні послуги, у зв`язку з чим відповідач має компенсувати позивачу 1/2 їх частину.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 березня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Суд виходив з того, що позивачка добровільно зареєструвала за місцем свого проживання свою онуку та добровільно несе тягар по її утриманню, не позбавлена можливості ставити питання про зняття ОСОБА_3 з реєстрації чи встановлення над нею піклування з вирішенням питань, пов`язаних з її утриманням. Також суд зазначив, що неповнолітня ОСОБА_3 є онукою позивачки, яка є наймачем квартири, що належить до державного житлового фонду, та не є членом її сім`ї у розумінні ст.64 ЖК України, була зареєстрована за згодою позивачки по досягненню 14 років, при наявності законного представника її батька.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на його незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд в порушення норм процесуального законодавства встановив доведеним факт добровільної реєстрації позивачкою за місцем свого проживання своєї онуки та добровільного несення тягаря по її утриманню, хоча ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання своє матері - ОСОБА_7 29 вересня 2015 року, без згоди ОСОБА_1 , адже це було передбачено нормами законодавства України з питань реєстрації місця проживання особи в Україні.

Особа, яка подає апеляційну скаргу вказує, що норми СК України передбачають обов`язок батьків по утриманню дитини та не містять зобов`язань бабусі нести витрати по утриманню онуків. В той же час, позивачка була вимушена утримувати онуку, годувати та вдягати її зі своєї пенсії, а не добровільно утримувати, як помилково вважав суд першої інстанції, внаслідок чого виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг. Батько ж дитини, з його пояснень, надає матеріальну допомогу доньці у вигляді 500 грн щомісячно, яких не достатньо. Зауважує, що дані кошти відповідач надає не з власних доходів, а з пенсії у зв`язку з втратою годувальника на непрацездатного члена сім`ї.

Також, особа, яка подає апеляційну скаргу вказує на помилковість висновку суду першої інстанції, що ОСОБА_3 не є членом сім`ї позивачки, оскільки законодавством не встановлено вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача та посилається на рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї». Зазначає, що онука є членом її сім`ї, відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України користується нарівні з нею усіма правами і несе усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а зважаючи на те, що вона неповнолітня, то обов`язок зі сплати комунальних послуг має нести її законний представник - ОСОБА_2 .

На думку позивачки, посилання суду першої інстанції, що вона не позбавлена можливості ставити питання про зняття з реєстрації онуки, чи встановлення над нею піклування протирічить вимогам законодавства щодо захисту прав дітей, судовій практиці, та волевиявленню позивачки. Судом не враховані правові позиції Верховного суду щодо неможливості позбавити права користування житлом неповнолітнього, практику Європейського суду з прав людини, Конвенції ООН про права дитини. Також зауважує, що вона, як бабуся, не є опікуном ОСОБА_3 та, в силу вимог чинного законодавства України не може бути піклувальником, позбавлена права подати позов про стягнення аліментів з батька дитини

Особа, яка подає апеляційну скаргу зауважує, що судом не досліджені обставини невиконання батьком обов`язків по утриманню доньки, не досліджено позовну заяву, не з`ясовано, з якими позовними вимогами звернулась позивачка. Поза увагою суду залишились пояснення відповідача, що позивачка зверталась до нього про компенсацію їй витрат за понесені комунальні послуги, тому висновок суду, що позивачка не повідомила про свої дії відповідачу, тому не має права вимагати відшкодування зроблених витрат є хибними.

Позивачка вказує, що суд не навів у рішенні позицію третьої особи - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради та не обґрунтував позицію відхилення усного клопотання представника позивачки про винесення окремої ухвали стосовно невиконання батьком дитини ОСОБА_2 батьківських обов`якзів.

Не погоджується сторона позивачки і зі стягнутими з неї на користь відповідача витратами на правову допомогу, вважає їх неспівмірними зі складністю справи, витраченим часом адвокатом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить долучити відповідь Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , яка не була подана до суду першої інстанції, оскільки дане питання не було предметом позову і сторони не посилались на ці обставини.

Позивачка просить долучити до матеріалів справи звернення до ГУНП в Чернігівській області, депутатів Чернігівської обласної ради ОСОБА_13, Деснянської районної у м.Чернігові ради ОСОБА_8 та відповідні їх звернення до інших установ. Позивачка вказує, що дані докази не подавались у зв`язку з тим, що вона не могла знати наперед, що суд поставить під сумнів обов`язок утримання батьком неповнолітньої дитини і покладе його на бабусю, як «добровільний тягар» по утриманню онуки.

Також ОСОБА_1 просить долучити докази, що у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_3 в квартирі та відмовою відповідача надати дані до Управління соціального захисту населення Деснянського району, позивачці відмовлено в призначенні субсидії.

У наданий судом строк ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач не погоджується з доводами позивачки, що вона повідомляла його належним чином про необхідність відшкодування комунальних витрат, які вона сплачувала за неповнолітню онуку, не повідомила його, як законного представника, не надала достовірних відомостей про розмір споживання комунальних послуг саме ОСОБА_3 . Численні довідки та звернення скаржниці до різних інстанцій та депутатів про виконання відповідачем батьківських обов`язків не є належними та допустимим доказами, які стосуються предмета доказування та можуть підтверджувати правомірність заявлених вимог.

ОСОБА_2 зазначає, що оскільки скаржниця була обізнана про несплату комунальних послуг донькою та до моменту її смерті не пред`явила до неї вимог щодо сплати комунальних послуг, як за себе, так і за дитину, стягнення всієї суми з відповідача є неправомірним. Зауважує, що предметом розгляду справи є стягнення витрат на оплату комунальних послуг, а не питання щодо правомірності та обставин реєстрації дитини, належного виконання батьківських обов`язків, належного утримання дитини або інших відносин між дитиною та батьком, про що наголошує скаржниця в своїй апеляційній скарзі.

Відповідач просить не враховувати документи, додані до апеляційної скарги, як такі, що не стосуються предмета доказування, та не були досліджені судом, оскільки скаржниця не обґрунтувала причини неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Також відповідач не погоджується з доказами, наданими позивачкою, оскільки рахунки та квитанції, додані на підтвердження сплати комунальних послуг, не можуть в повній мірі вважатися належними та допустимим доказами у справі, в деяких з них платником послуг є інша особа, неможливо встановити період оплати, тариф та вартість комунальних послуг, розмір споживання комунальних послуг саме ОСОБА_3 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.9 т.1).

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 11 липня 2008 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 розірвано (а.с.155-156 т.1).

Позивачка - ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_7 (а.с.11 т.1) та відповідно бабусею ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 07 листопада 2018 року ОСОБА_7 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 (а.с.157, 158 т.1).

Мати ОСОБА_3 ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13 т.1).

ОСОБА_3 зареєстрована за місцем проживання позивачки в АДРЕСА_1 (а.с.14 т.1). Згідно акту обстеження умов проживання від 27 серпня 2019 року за вказаною адресою службою у справах дітей встановлено, що для ОСОБА_3 створені належні умови для проживання (а.с.64 т.1), в той же час, згідно акту обстеження депутатом ОСОБА_8 та громадянами ОСОБА_11 , ОСОБА_12 встановлено, що зона для навчання ОСОБА_3 належним чином не облаштована, стіл не призначений для навчання та підготовки шкільних уроків, не має комп`ютеру, що на даний час є дуже необхідним для організації навчального процесу, не має книжкової шафи, а стілець взагалі не придатний для використання (а.с.65 т.1).

ОСОБА_1 є відповідальним квартиронаймачем в АДРЕСА_1 та відповідальною за оплату комунальних послуг, на неї оформлені договори про надання житлово-комунальних послуг (а.с.15-16, 17 т.1).

Позивачкою надано копії квитанцій про оплату послуг з водопостачання та водовідведення з травня 2019 року по липень 2020 року, згідно яких нею сплачено 1445 грн 93 коп. (а.с.18-26 т.1); за послуги з газопостачання та спожитий природний газ з липня 2017 року по серпень 2020 року, згідно яких нею сплачено 3582 грн 24 коп. (а.с.27-35 т.1); за надані послуги з управління будинку з квітня 2017 року по липень 2020 року, згідно яких нею сплачено 9498 грн 36 коп. (а.с.36-41 т.1); за послуги з вивозу сміття з липня 2018 року по червень 2020 року, згідно яких нею сплачено 843 грн 59 коп. (а.с.42-49 т.1); за теплопостачання та постачання гарячої води з квітня 2017 року по липень 2020 року, згідно яких нею сплачено на загальну суму 16185 грн 39 коп. (а.с.50-59 т.1); за електропостачання з вересня 2019 року по липень 2020 року, згідно яких нею сплачено 673 грн 80 коп. (а.с.60-63).

Квитанції свідчать про сплату ОСОБА_1 наданих послуг та наявність у неї заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги.

Батько ОСОБА_3 ОСОБА_2 , відповідач по справі, проживає окремо за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.146 т.1).

ОСОБА_2 згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є фізичною особою-підприємцем (а.с.73 т.1).

З виписки по карті, відкритій в ПриватБанку на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що відповідач отримує з березня 2020 року соціальні виплати: 03 березня 2020 року - 5706 грн 58 коп., 08 квітня 2020 року - 1638 грн, 05 травня 2020 року - 1000 грн, 08 травня 2020 року - 1638 грн, 05 червня 2020 року 1638 грн, 07 липня 2020 року - 1712 грн, 06 серпня 2020 року - 1712 грн, 04 вересня 2020 року - 1712 грн, 08 жовтня 2020 року - 1712 грн, 06 листопада 2020 року - 1712 грн, 09 грудня 2020 року - 1769 грн, 15 січня 2021 року - 1769 грн. При цьому своїй доньці ОСОБА_3 ним здійснено переказ на 700 грн 31 серпня 2020 року, 700 грн 01 жовтня 2020 року, 700 грн 01 листопада 2020 року, 1200 грн 01 грудня 2020 року, 700 грн 31 грудня 2020 року, 31 січня 2021 року - 700 грн (а.с.147-148 т.1).

Загалом з 23718 грн 58 коп. отриманої соціальної виплати, відповідачем перераховано ОСОБА_3 4700 грн.

З іншої виписки по карті ОСОБА_2 в ПриватБанку вбачається, що 01 жовтня 2020 року він здійснив переказ ОСОБА_1 в сумі 50 грн (а.с.149-154 т.1).

Також позивачкою надані апеляційному суду інформацію Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 23 жовтня 2019 року №09.05/5158 щодо порядку реєстрації місця проживання осіб (а.с.198-200), довідку пенсійного фонду про розмір доходів ОСОБА_1 (а.с.201), а також копії документів, які свідчать про звернення ОСОБА_1 до різних інстанцій про невиконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків, її скрутного матеріального стану у зв`язку з доглядом за онукою та відповіді на її звернення (а.с.202-212).

Відповідно до частин 1, 2 статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно статті 68 ЖК Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з пункту 10 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою КМ України 24 січня 2006 року №45 мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі): мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням; можуть обирати відповідальну за виконання встановлених правил особу; встановлюють за узгодженням порядок використання підсобних приміщень, а також черговість їх прибирання; розподіляють за узгодженням загальні витрати на оплату житлово-комунальних та інших послуг.

У разі коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється: за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря); за газ, водопостачання та водовідведення, освітлення підсобних приміщень - за чисельністю членів сім`ї, що проживають у квартирі, та осіб, які проживають у квартирі більше ніж місяць; за послуги з централізованого опалення, утримання житлових будинків і споруд та прибудинкових територій - за встановленими тарифами відповідно до опалювальної та загальної площі приміщення, яким користується співвласник, наймач (орендар).

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з частинами 1-3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

За змістом частини 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була вселена та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання своє матері - ОСОБА_7 29 вересня 2015 року разом з її матір`ю без згоди позивачки, як передбачено законодавством, та залишилась в даній квартирі зареєстрованою після визнання матері такою, що втратила право користування квартирою та її смерті. При отриманні паспорту ОСОБА_3 вказала своє місце реєстрації, адже перереєстрація місця проживання не потрібна.

Доводи апеляційної скарги, що суд в порушення норм процесуального законодавства встановив доведеним факт добровільної реєстрації позивачкою за місцем свого проживання своєї онуки та добровільного несення тягаря по її утриманню, заслуговують на увагу.

Також помилковим є висновок суду, що неповнолітня ОСОБА_3 , яка є онукою позивачки - наймача квартири, що належить до державного житлового фонду, не є членом її сім`ї у розумінні ст.64 ЖК України, адже питання про те, чи є неповнолітня членом сім`ї позивачки та про право її користування даною квартирою не ставилось під час вирішення даного спору. Поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що законодавством не встановлено вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім`ї наймача, як визначено в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї».

Крім того, слушними є доводи позивачки, що норми СК України передбачають обов`язок батьків по утриманню дитини та не містять зобов`язань баби нести витрати по утриманню онуків. В той же час, як свідчать матеріали справи позивачка була вимушена утримувати онуку в тому числі й нести витрати по комунальним послугам внаслідок невиконання відповідачем цього обов`язку.

Як зазначено у висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/4431/17 від 04 липня 2018 року не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини.

Апеляційний суд приймає до уваги, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду.

Як свідчать матеріали справи, батько надає матеріальну допомогу доньці у вигляді 700 грн, однак, з виписки банку вбачається, що йому виплачується соціальна допомога в значно більшому розмірі.

Тож безпідставним є висновок суду, що позивачка не позбавлена можливості ставити питання про зняття ОСОБА_3 з реєстрації чи встановлення над нею піклування з вирішенням питань, пов`язаних з її утриманням. Судом не враховані правові позиції Верховного суду щодо неможливості позбавити права користування житлом неповнолітнього, практику Європейського суду з прав людини, Конвенції ООН про права дитини. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині також заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги, що суд не навів у рішенні позицію третьої особи - Управління (служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, відхиляються апеляційним судом, оскільки третя особа лише просила суд вирішити справу в інтересах дитини.

Також не заслуговують на увагу посилання позивачки, що суд не обґрунтував позицію відхилення усного клопотання представника позивачки про винесення окремої ухвали стосовно невиконання батьком дитини ОСОБА_2 батьківських обов`язків, оскільки в даній справі не розглядається питання виконання або невиконання батьком дитини своїх батьківських обов`язків та дана обставина не перевіряється судом.

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня

2019 року у справі № 638/12578/17 (провадження № 61-36923св18)

ОСОБА_1 просить долучити відповідь Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , яка не була подана до суду першої інстанції, оскільки дане питання не було предметом спору і позивачка не посилалась на ці обставини; звернення до ГУНП в Чернігівській області, депутатів Чернігівської обласної ради ОСОБА_13, Деснянської районної у м.Чернігові ради ОСОБА_8 та їх відповідні звернення до інших установ, оскільки докази не подавались у зв`язку з тим, що вона не могла знати наперед, що суд поставить під сумнів обов`язок утримання батьком неповнолітньої дитини і покладе його на бабусю, як «добровільний тягар» по утриманню онуки; а також докази, що у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_3 в квартирі та відмовою відповідача надати дані до Управління соціального захисту населення Деснянського району, позивачці відмовлено в призначенні субсидії.

Апеляційний суд не приймає до уваги дані докази, оскільки позивачкою не доведено неможливість подати дані докази до суду першої інстанції, вони не стосуються предмету спору та фактично свідчать лише про наявність у ОСОБА_1 «претензії» щодо неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 . Тож доводи відзиву ОСОБА_2 в цій частині заслуговують на увагу.

Відхиляються апеляційним судом доводи відзиву ОСОБА_2 , що позивачка не довела її звернення до нього, як батька дитини, щодо сплати комунальних послуг за доньку, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Рахунки та квитанції, додані до матеріалів справи підтверджують сплату комунальних послуг саме позивачкою та, з урахуванням заперечень відповідача щодо розміру заборгованості, позивачкою надано уточнений перерахунок на суму 13274 грн 09 коп.

За викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що з ОСОБА_2 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_3 , слід стягнути на користь ОСОБА_1 13274 грн 09 коп. у відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції неправильно застосував норми права, невірно встановив фактичні обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивачка понесла у зв`язку з розглядом справи, позивачкою планувались витрати по сплаті судового збору в сумі 840 грн 80 коп. та 8000 грн витрати на професійну правничу допомогу, які в подальшому збільшені ще на 8000 грн за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що подаючи позов ОСОБА_1 сплачено судовий збір в сумі 840 грн 80 коп. Оскільки рішення суду першої інстанції скасовано, також слід стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір в сумі 781 грн 94 коп. пропорційно задоволеним вимогам (840,80 х 93%).

Ухвалою судді Чернігівського апеляційного суду від 11 травня 2021 року за клопотанням позивачки при відкритті провадження відстрочено сплату судового збору до ухвалення остаточного рішення. Тож, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 1172 грн 91 коп. пропорційно задоволеним вимогам (1261,20 х 93%) та з позивачки в дохід держави 88 грн 29 коп. (1261,20 - 1172,91).

Відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.2).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6).

Під час перегляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у суді першої та апеляційної інстанцій від відповідача не надходило клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу або доказів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката із ціною позову та складності справи.

Отже, за результатами розгляду судом апеляційної інстанції цивільної справи №750/8254/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

В матеріалах справи наявні: договір, укладений між адвокатом Радченком О.О. та ОСОБА_1 про надання правової допомоги від 27 серпня 2020 року, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту в Деснянському районному суді (а.с.74 т.1); квитанція до прибуткового касового ордеру №23 від 08 вересня 2020 року на суму 8000 грн (а.с.77 т.1); детальний опис робіт з визначенням затрачених годин адвокатом (а.с.78 т.1); договір, укладений між адвокатом Радченком О.О. та ОСОБА_1 про надання правової допомоги від 19 березня 2021 року, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту в Чернігівському апеляційному суді (а.с.16 т.2); детальний опис робіт з визначенням затрачених годин адвокатом (а.с.13 т.1); квитанція до прибуткового касового ордеру №45 від 14 липня 2021 року на суму 8000 грн (а.с.15 т.2); акт здачі-прийняття наданих послуг з визначенням затрачених годин адвокатом (а.с.14 т.2).

Враховуючи викладене, зважаючи, що відповідачем не подані заперечення щодо заявленого позивачкою розміру витрат на правову допомогу, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правову допомогу в суді першої та апеляційної інстанції в сумі 14880 грн пропорційно задоволеним вимогам (16000 грн х 93%).

Витрати на правову допомогу також понесені ОСОБА_2 . При поданні відзиву на позовну заяву відповідачем надано попередній розрахунок витрат на правову допомогу адвоката в сумі 6000 грн. Заперечень від позивачки щодо розміру даних витрат до суду не надходило.

В матеріалах справи наявні: копія договору, укладеного між адвокатом Самойленко А.О. та ОСОБА_2 про надання правової допомоги від 16 грудня 2020 року, предметом якого є надання адвокатом правової допомоги клієнту в Деснянському районному суді (а.с.159-160 т.1); копія додаткової угоди від 11 січня 2021 року про визначення суми гонорару адвоката (а.с.161 т.1); копія довідки про отримання коштів в сумі 6000 грн (а.с.162 т.1).

Враховуючи викладене, зважаючи, що позивачкою не подані заперечення щодо заявленого відповідачем розміру витрат на правову допомогу, з позивачки на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в суді першої інстанції в сумі 420 грн пропорційно задоволеним вимогам (6000 грн х 7%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 19 березня 2021 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , як законного представника ОСОБА_3 , про відшкодування витрат на оплату комунальних послуг - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), як законного представника ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 13274 (тринадцять тисяч двісті сімдесят чотири) грн 09 коп. у відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), як законного представника ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 781 (сімсот вісімдесят одну) грн 94 коп. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 14880 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят) грн витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 420 (чотириста двадцять) грн витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ), як законного представника ОСОБА_3 , в дохід держави 1172 (одна тисяча сто сімдесят дві) грн 91 коп. судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) в дохід держави 88 (вісімдесят вісім) грн 29 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.

Головуючий: Судді: