судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Усика Г. І.
провадження № 61-5972св20
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.
Стислий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 зазначала, що на підставі розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27 липня 2016 року, вона виконувала обов`язки Міністра охорони здоров`я України.
У травні 2019 року відповідач ОСОБА_2 на ютуб (YouTube) каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 ,та в мережі Фейсбук на сторінці ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 v= НОМЕР_1 опублікував відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4 », на якому, починаючи з 3 хв 35 сек зазначив (прямою мовою): «Почти шестьсот миллионов гривен, которые крадутся (тут і далі курсивом виділено слова, якими замінені слова ненормативної лексики і мають значення «красти у кого-небудь») вполне конкретными людьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 (реформы взад которой не повернуть, хотя стоило бы засунуть), ОСОБА_6 и некто ОСОБА_7…».
Протягом вказаного відеосюжету на відео фігурує напис: «Как ОСОБА_1 ворует 0,5 млрд гривен».
Крім того, на сайті ІНФОРМАЦІЯ_5 відповідач виклав статтю за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 під заголовком «Воровка с американским паспортом», в якій крім іншого, зазначив таке: « ОСОБА_1 и ее подельники по МОЗ напоследок хотят «нагреться» на платном реестре медицинских осмотров. Реестр был создан «дочкой» МОЗ по поручению замминистра ОСОБА_6 без законного на то основания и не имеет абсолютно никакой информационной защиты. Пособником, который воплощает в жизнь столь прибыльный проект, является директор ДП «Український медичний центр безпеки руху та інформаційних технологій» Министерства здравоохранения Украины (далі - ДП «УМЦБДР та ІТ») ОСОБА_7 , с помощью которого и будут взыматься деньги с населения. Зарабатывать аферисты планировали минимум 500 млн. гривен в год».
Посилаючись на те, що опублікуванням зазначеного відео та інформації на сторінках соціальних мереж, відповідач поширив відомості, які є недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність і ділову репутацію в. о. міністра охорони здоров`я України, є наклепом та образою, позивачка просила визнати поширену ОСОБА_2 інформацію, а саме: «... майже шістсот мільйонів гривень, які крадуться цілком конкретними людьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , і дехто ОСОБА_7 »; « ... ОСОБА_1 краде 0,5 млрд гривень»; «Крадійка з американським паспортом»; « ОСОБА_1 і її спільники по МОЗ наостанок хочуть «нагрітись» на платному реєстрі медичних оглядів»; «Заробляти аферисти планували мінімум 500 млн гривень на рік»; зобов`язати відповідача протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану інформацію шляхом її сповіщення в той самий спосіб, у який вона була поширена.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 листопада

2019 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду

від 27 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції,виходив з того позивачка ОСОБА_1 , як виконувач обов`язків Міністра охорони здоров`я України, має особливий статус і є публічною особою, а отже межа допустимої критики по відношенні до неї є значно гострішою ніж по відношенню до звичайного громадянина, а тому застосування певних словосполучень в контексті поширеної відповідачем інформації не можна сприймати як твердження про вчинення нею конкретних дій, що підпадають під ознаки кримінального правопорушення, а є судженнями автора щодо її діяльності як публічної особи. Не можна вважати висловлену автором інформацію і образою, оскільки незважаючи на використані мовні конструкції, твердження відповідача стосується саме оцінки дій позивачки, а не її особисто.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Солом`янського районного суду м. Києва

від 08 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду

від 27 лютого 2020 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 398/4136/15-ц,

від 18 вересня 2019 року у справі № 552/3749/15-ц, у яких суд вказав, що вчинення злочину є фактичним твердженням, а не оціночними судженнями. Якщо такі твердження не підкріплені відповідними доказами, то їх необхідно визнати недостовірними та спростувати. Відповідач посилався на низку доказів, які, на його думку, свідчать про те, що позивачка крала бюджетні кошти, проте жоден із наведених ним доказів не доводить його фактичних тверджень.

Щодо права на справедливий суд, позивачка зазначала, що вона була позбавлена такого права в судах першої та апеляційної інстанцій. Зокрема статтею 43 ЦПК України передбачено право подати докази, проте відмовивши у задоволенні клопотань про виклик свідка та проведення експертизи, суди фактично обмежили її у використанні переліку засобів встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи.

Ухвалою суду першої інстанції від 30 січня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката позивачки про призначення експертизи з посиланням на те, що позивачка мала можливість, але не скористалася своїм правом, передбаченим статтею 106 ЦПК України надати експертний висновок, виконаний на її замовлення; крім того, саме до повноважень суду належить вирішення питання, чи є інформація негативного характеру, чи має вона образливий характер, та чи висловлена в брутальній, принизливій формі.

Ухвалою від 30 січня 2020 року суд апеляційної інстанції відмовив у задоволенні клопотання позивачки про проведення лінгвістичної експертизи, мотивуючи тим, що порушені в клопотанні про призначенні експертизи питання належать до категорії юридичних понять, та не потребують спеціальних знань експерта.

Посилаючись на наведене вважала, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, такими, що ухвалені за неповно встановлених фактичних обставин, які мають значення для справи, та внаслідок порушення норм процесуального права.

Стислий зміст постанови Верховного Суду, мотиви касаційного суду, та обгрунтування незгоди з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили справедливого судового розгляду, визначальним елементом якого є змагальне провадження, яке передбачає забезпечення можливості сторони надати усі наявні у неї аргументи та докази на підтвердження своєї позиції, зокрема, на думку колегії, суди попередніх інстанції належно не мотивували відмову у задоволенні клопотання позивачки про призначення у справі лінгвістичної експертизи, а отже не забезпечили право ОСОБА_1 на справедливий суд (справедливу судову процедуру), внаслідок чого допустили порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Із зазначеними висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, не погоджуюся з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Тлумачення положень статті 103 ЦПК України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу, якщо без проведення експертизи неможливо з`ясувати обставини, які мають значення у справі, і сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Вирішуючи питання про доцільність призначення експертизи в цивільній справі, суд має перш за все враховувати чи має значення для справи факт, який експерт має встановити, чи неможливо без проведення експертизи з`ясувати обставини, які мають значення у справі, та чи відносяться поставлені експерту питання до його повноважень.

Обов`язкове призначення судом експертизи визначено статтею 105 ЦПК України. У справах про захист честі, гідності та ділової репутації процесуальний закон не передбачає обов`язкового призначення судом експертизи.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта не має для суду заздалегідь встановленої сили, і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Лінгвістична експертиза проводиться з метою лінгвістичного дослідження текстових матеріалів для з`ясування питань, чи містить текст негативну інформацію про особу, в якій формі (твердження чи оціночне судження) подано інформацію, чи є підстави вважати, що судження виражено у брутальній чи принизливій формі.

Особливість оцінки доказів у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, обумовлена специфікою зазначеної категорії справ, з урахуванням у тому числі суб`єктного складу сторін, оскільки межі допустимої критики, вираження поглядів та суджень, коли йдеться про політика, дій чи рішень публічної особи, що становлять суспільний інтерес є значно ширші ніж щодо пересічної особи. Зокрема у рішенні «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі, чи як малозначущі, а й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство.

У контексті зазначених позицій Європейського суду з прав людини, та вимог частини першої статті 110 ЦПК України очевидним є те, що висновок експерта у зазначеній категорії справ не має заздалегідь встановленої сили, а підлягає оцінці з урахуванням особливостей конкретно зазначеної справи та наведених вище положень Конвенції і висновків Європейського суду з прав людини, яку повноважний здійснювати виключно суд.

З огляду на наведене, на мою думку, достатньо мотивованими є ухвала суду першої інстанції від 17 жовтня 2019 року та ухвала апеляційного суду від 30 січня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника позивачки - ОСОБА_10 про призначення у справі лінгвістичної експертизи. Зокрема, суди зазначили, що вирішення питання про те, чи є оспорювані висловлювання відповідача фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи є поширена ним інформація негативною та образливою, чи є вона такою, що висловлена у брутальній принизливій або непристойній формі, не потребують спеціальних знань експерта, а підлягають вирішенню судом у межах визначеного позивачкою предмета та підстав позову.

Відповідно до статті 106 ЦПК України учасник має подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Так, дійсно зазначена норма не зобов`язує сторону подавати такий висновок. Учасник справи, ураховуючи диспозитивність цивільного судочинства на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами. Зважаючи на один із основоположних принципів цивільного судочинства - змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, сторона маючи сподівання на успіх у вирішенні справи, зобов`язана належно підготовити свої доказові аргументи, у тому числі за можливостей які надає цивільно-процесуальний кодекс надати висновок експерта, виконаний на її замовлення. Заяв, клопотань щодо неможливості забезпечити такий доказ, позивачка та її представник не заявляли, а отже ризик настання наслідків не вчинення таких дій несе позивачка.

Таким чином, на мою думку, висновок колегії суддів касаційного суду про не забезпечення судами попередніх інстанцій справедливого судового розгляду є помилковим.

Відповідно до вимог частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокреима в тому числі, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обгрунтваність заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу, або необгрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Узагальнюючи наведене, вважаю, що судами попередніх інстанцій не було допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суддя: Г. І. Усик