Справа № 513/904/20
Провадження № 2/513/82/21
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року Саратський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Рязанової К.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Коржан О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - адвоката Парапір М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата в порядку позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

16 жовтня 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 вересня 2013 року у розмірі 12765,79 гривень, яка складається з: 6317,81 гривень - заборгованості за простроченим тілом кредита; 2207,68 - заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 4240,30 гривень - нарахованої пені, а також судові витрати у розмірі 2102,00 гривні.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 12 вересня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви, на підставі якої було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у Довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 1000,00 грн.

Позивач зазначає, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.

29 грудня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач зазначає, що дійсно, у вересні 2013 року, між ним та АТ КБ «ПриватБанком» був укладений кредитний договір, та отримана банківська картка за № НОМЕР_1 . Термін дії картки з 12 вересня 2013 року по 01 травня 2017 року. Практично, протягом квітня 2013 року по 2017 рік, послугами банку, відповідно до Договору кредиту, відповідач не користувався. З початку 2017 року, точніше дату зазначити він не має можливість, у селі Петрівка Комінтернівського району Одеської області, він познайомився з дівчиною - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після знайомства, деякий термін, він зустрічався з ОСОБА_2 , приблизно один рік вони проживали разом. На початку 2018 року, відповідач з ОСОБА_2 розстався і більше з нею не зустрічався. У 2016 - 2017 роках відповідач дійсно отримував додаткові картки, але ними він не користувався. На при кінці 2017 року, він виявив у себе втрату банківських карток, але у зв`язку з тим, що на них коштів не було, він не розхвилювався і не переживав, тобто особливого значення не надав. У грудні 2020 року, при отриманні копії позовної заяви з додатками з АТ КБ «Приватбанку», у тому числі копію рахунку заборгованості за договором кредиту, відповідач зрозумів, що банківські картки фактично не втрачені, і вони виявилися у ОСОБА_2 , котра протягом трьох років, без його відома користувалася банківськими картками, отримувала кошти з банку, але не повертала. В результаті, з її вини, у відповідача виникла заборгованість перед банком, в розмірі 12765,79 гривен. Таким чином, відповідач зазначає, що його вина в утворюванні заборгованості перед банком складається в тому, що після виявлення ним втрати банківських карт, він повинен був негайно повідомити банк, подати заяву про блокування карток.

01 лютого 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач зазначає, що клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів на Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п. 1.1.5.29 Договора). Про втрату картки відповідач не заявляв, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату відповідно особа (або ж сам відповідач), яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН-код властивий даній карті, а згідно пЛЛЛ.106 УІП PIN-код відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з Платіжною картою. У зв`язку з відсутністю доказів звернення відповідача в Банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідача про втрату карти, заперечення відповідача не можуть прийматися судом до уваги оскільки являються необґрунтованими.

01 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 12 вересня 2013 року на загальну суму 8525,49 гривень та понесені судові витрати.

Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, до суду не з`явився, до позовної заяви додав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково в розмірі 50% від суми заборгованості зазначеної у заяві про зменшення розміру позовних вимог, інші 50 % заборгованості, вважають мають бути судом залишені без розгляду, оскільки це провина банка, що ОСОБА_2 не була залучена до справи в якості відповідача, та позивач не здійснював належний контроль за використанням банківської картки.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 12 вересня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів. В цій заяві ОСОБА_1 погодив, що вона разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 20 вересня 2020 року становить: заборгованість у розмірі - 12765,79 грн., яка складається з: 6317,81 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредита; 6317,81 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 2207,68 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625; 4240,30 грн. - нарахована пеня.

01 лютого 2021 року від позивача до суду надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить: заборгованість у розмірі - 8525,49 грн., з них 6317,81 грн. - заборгованість за тілом кредита, в т.ч. 6317,81 грн. - простроченим тілом кредита; 2207,68 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграммах, якими обмінялися сторонни. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороной (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів данного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу , інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України ).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути прострочене тіло кредиту, прострочені відсотки за його користування.

У підтвердження обґрунтування позову в частині щодо нарахування заборгованості за простроченими відсотками банк додав до позовної заяви довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка не підписана ОСОБА_1 .

Також, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит відповідно до п.2.1.1.2.12 Умов та Правил, який передбачає, що сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181- дня з моменту порушення зобов`язань клієнта з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі:

86,4 % - для картки «Універсальна»;

84,0 % - для картки «Універсальна голд».

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит відповідно до п.2.1.1.2.12 Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанк.

Матеріали справи не містять доказів, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанк розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за прострочений кредит.

Витяг з умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Судом була досліджена виписка з рахунку відповідача станом на 22 вересня 2020 року та розрахунок боргу станом на 10 січня 2021 року, з яких вбачається, що частина із сплачених коштів, позивачем безпідставно було спрямовано на погашення пені, між тим, анкета-заява від 12 вересня 2013 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків та пені.

Зокрема, заборгованість за тілом кредита, станом на 30 вересня 2019 року, становила 6317,81 грн., 23 жовтня 2020 року була внесена сума коштів на поточний рахунок, яка складала 4210,30 грн., яка безпідставно була зарахована позивачем у погашення заборгованості по пені. Таким чином, заборгованість за тілом кредита складає 2107,51 грн.

Посилання відповідача та його представника на те, що 50 % відсотків боргу має сплатити ОСОБА_2 або їх потрібно залишити без розгляду, оскільки банк не скористався своїм правом залучити другого відповідача, суд не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п.14.12 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон) користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається, крім випадку емісії додаткового електронного платіжного засобу для довіреної особи.

Згідно з п.14.16 ст.14 Закону користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів; під час реєстрації банком повідомлення користувача щодо втрати електронного платіжного засобу банк зобов`язаний відобразити дату та час повідомлення.

Як зазначив сам відповідач, із заявою про втрату картки та її блокування, до банку він не звертався.

Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Таким чином, є підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованість за тілом кредиту в розмірі 2107,51 грн.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачені нею індекс інфляції та проценти є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Зокрема, проценти від простроченої суми зобов`язання забезпечують захист майнового інтересу кредитора, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За наявності простроченої заборгованості по кредиту в позивача виникло право вимагати сплати процентів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивач у своєму розрахунку просив стягнути з відповідача проценти у розмірі 84% річних. На підтвердження того, що сторони договору визначили самостійно розмір процентів річних на випадок застосування ст. 625 ЦК України, позивач надав витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, як частину укладеного між ним і відповідачем кредитного договору та які розміщено в мережі Інтернет.

Проте, витяг із Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», витяг Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD», що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог не підписаний відповідачем, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов та Тарифів розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Наданий позивачем витяг не містить відомостей про підписання відповідачем саме таких Умов надання кредиту та сплати 84 % за прострочення суми заборгованості.

Враховуючи зазначене, суд робить висновок, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

З розрахунку наданого позивачем вбачається, що прострочення платежу розраховується за період з 01 жовтня 2019 року по 10 січня 2021 року.

Аналізуючи розрахунок заборгованості, наданий банком заборгованість за процентами виникла за 467 днів, та оскільки суд задовольнив тіло кредита в розмірі 2107,51 грн, тому стягненню за 3 % річних становить 80,89 грн (2107,51 х 3:100:365 х 467 = 80,89 грн, де 2107,51 грн. сума простроченої заборгованості, 467 - кількість днів прострочення з 01 жовтня 2019 по 10 січня 2021 року).

Отже, всього сума 3% річних за визначений позивачем час прострочення виконання зобов`язання становить 80,89 грн і підлягає стягненню з відповідача.

Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача становить 2188,40 гривень (2107,51 грн + 80,89 грн.).

Згідно ст.141 ЦПК України, пропорційно задоволеним позовним вимогам з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 539,58 грн. (2188,40 грн. х 100 : 8525,49 грн. = 25,67 % ; 2102,00 грн. х 25,67% : 100).

Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2727 гривень 98 копійок (2188,40 гривень + 539,58 гривні).

Керуючись ст. ст. 509, 526, 527, 530, ч.1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 2, 5, 10-13, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 14 листопада 2014 року Саратським РС ГУ ДМС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, МФО 305299, , на рахунок № НОМЕР_4 , заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 вересня 2013 року в сумі 2188 (дві тисячі сто вісімдесят вісім) гривень 40 копійок, та судовий збір у сумі 539 (п`ятсот тридцять дев`ять) гривень 58 копійок, а всього 2727 (дві тисячі двадцять сім) гривень 98 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К. Ю. Рязанова