ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 707/219/20
Провадження № 22-ц/821/88/21
категорія 301000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Єльцова В.О.

суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: заступник прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради

відповідач: ОСОБА_1

третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент освіти та гуманітарної політики черкаської міської ради

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації. Позов мотивовано тим, що міська база відпочинку вчителів у АДРЕСА_1 , створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07.05.1969. Згідно рішення Черкаського обласного виконавчого комітету від 10.06.1980 № 358, Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28.10.1994 «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.

Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22.09.1995 виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.

Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання під базу відпочинку вчителів.

Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01.06.2003 укладено Договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро -2003». Вказаний правочин став передумовою для оспорювання кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач неправомірно та безпідставно оформила право власності на будинок відпочинку за вказаною адресою.

Як наслідок, доведення права власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, на комплекс будівель і споруд бази відпочинку вчителів було предметом численних судових спорів та підтверджено рішеннями судів різних інстанцій.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 707/376/14-ц постановою від 24.07.2019 р. прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.12.2015 та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24.01.2017, якими визнано недійсними прилюдні торги, визнано недійсними та скасовано свідоцтва, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в тому числі, свідоцтва, якими посвідчено право власності відповідача на будинок відпочинку.

На момент проведення реєстрації права власності відповідачем, прилюдні торги, проведені 05.10.2012 р. на підставі договору № 24-0100/12 від 18.09.2012 р. про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Обслуговуючий кооператив не є власником майна, а відповідно відповідач, як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.

Позивач вказує, що відповідач набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав, тому прокурор і звернувся в інтересах Черкаської міської ради з позовом до суду.

У зв`язку із вищевикладеним просить суд, зобов`язати ОСОБА_1 повернути Черкаській міській раді сарай F', що входить до єдиного майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності № 32791733 від 13.08.2019 за ОСОБА_1 на сарай F', за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Черкаської області судові витрати по справі у розмірі 4204 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2020 року позов заступника прокурора Черкаської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської міської ради задоволено повністю.

Зобов`язано ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) повернути Черкаській міській раді сарай F', що входить до єдиного майнового комплексу, за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності № 32791733 від 13.08.2019 р. за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на сарай F', за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь Черкаської обласної прокуратури (бульв. Шевченка 286 м. Черкаси 18015, , МФО 820172, р/р ПА0003751 в ДКСУ у м. Київ) судові витрати по справі у розмірі 4204 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що на момент проведення реєстрації права власності відповідачем, прилюдні торги, проведені 05.10.2012 р. на підставі договору № 24-0100/12 від 18.09.2012 р. про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Обслуговуючий же кооператив не є власником майна, а тому відповідач, як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.

Отже, відповідач набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав. Відповідачем набуте приміщення за недійсним правочином не поверталось, що підтверджується інформацією Черкаської міської ради.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Заволокін О.О., посилаючись на невідповідність висновків суду 1 інстанції фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22.10.2020 року та хвалити нове судове рішення , яким залишити позов заступника прокурора Черкаської області Носенка В. про повернення приміщення та скасування державної реєстрації без розгляду.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Зазначає, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Стверджує, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який в супереч вимог не здійснює захисту або робить не належно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду (КГС ВС від 07.05.2018 у справі №910/18283/17).

Вважає, що прокуратурою подано позов в інтересах держави в особі Черкаської міської ради без достатніх правових підстав та за відсутності належного обґрунтування необхідності такого представництва, що стає наслідком порушення принципів рівності та змагальності сторін судового процесу як фундаментальних засад права на справедливий суд. Черкаський районний суд Черкаської області взагалі не звернув уваги на те, чи є прокуратура Черкаської області належним позивачем у вказаному спорі, не перевірив чому Черкаська міська рада не скористалася своїм правом звернутись з вказаним позовом до суду.

Крім того, зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач вказував на те, що майно, яке було предметом продажу на оскаржуваних публічних торгах в минулому перебувало у оперативному управлінні Управління освіти міськвиконкому, але належного, допустимого доказу, що підтверджує право власності на майно апелянт не надав, підстав постановки даного майна на свій баланс і взагалі його походження не вказав та зазначив, що майно перебуває не у його управлінні, а в управлінні Управління освіти.

Перебування майна, у тому числі приміщень, споруд, будинків на балансі підприємства (організації) ще не є безспірною ознакою його права власності , оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна та не визначає підстав знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Стверджує,що Черкаська міська рада на даний час не володіє жодними правовими та належними документами на підставі яких вона здійснила реєстрацію комплексу бази відпочинку, як цілісного майнового комплексу (прибуткових, видаткових накладних на будівництво будинків, тощо). На даний час існує відповідь із Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради про те, що акт прийому-передачі нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 або АДРЕСА_1 від Черкаського обкому профспілки працівників освіти на управління освіти Черкаського міськвиконкому, який повинен був бути оформленим в період часу з 27.10.1994 року по 31.12.1995 рік відсутні. Вказаний факт свідчить про те, що будинки передані не були.

Відзив на апеляційну скаргу

04 січня 2021 року представник Черкаської міської ради Чернявський А.Л. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на те, що суд 1 інстанції зробив правильні та обґрунтовані висновки про те, що обслуговуючий кооператив не є власником майна, а тому відповідач, як член кооперативу не можу бути на законних підставах наділена вказаним правом; відповідач неправомірно та безпідставно оформила право власності на сарай F', за адресою: АДРЕСА_1 ; відповідач набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав.

Вказує, що порушення права комунальної власності є порушення стану гарантованості з боку держави права місцевого самоврядування, а тому забезпечення реалізації наданих державою гарантій є безумовною складовою частиною законних інтересів держави, представництво яких може здійснюватися прокурором. Крім того, Черкаська міська рада не заперечувала проти наявності підстав для звернення прокурора до суду з відповідним позовом, а під час судового розгляду цієї справи судом першої інстанції представник Черкаської міської ради підтримав позовні вимоги заступника прокурора Черкаської області у повному обсязі.

Крім того, зазначає, що апелянт безпідставно наголошує на наявності правових підстав набуття у нього права власності на спірне майно, а тому помилково змішує поняття постійного користування земельною ділянкою та права власності на нерухоме майно, що на цій земельній ділянці розташоване.

Стверджує, що судом першої інстанції дано належну оцінку фактам, згідно з якими право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 було надано управлінню освіти Черкаської міської ради, а база відпочинку вчителів, розташована на цій земельній ділянці, перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Черкаси, повноваження власника щодо якої здійснюється Черкаської міської ради.

Зазначає, що суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано встановив, що укладеним 01.06.2003 року між міським управлінням освіти Черкаського міського виконавчого комітету та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» договором про спільну діяльність громадське об`єднання «Дачний кооператив «Дніпро» не передбачали переходу права власності на нерухоме майно, що входить до складу базу відпочинку вчителів, від територіальної громади до кооперативу, а тому відповідач, як член або правонаступник члена кооперативу не могла набути права власності на спірне нерухоме майно.

06 січня 2021 року заступник керівника Черкаської обласної прокуратури Пидорич С. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Наявність підстав для представництва суб`єктом владних повноважень не оскаржувалась. Стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» не визначає права такого оскарження для суб`єкта господарювання. Вказане свідчить про дотримання прокурором вимог ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Резюмуючи викладене, позивач будучи обізнаним про наявність додаткових угод, що суперечать вимогам законодавства, жодних заходів не вживав щодо попередження вказаної ситуації. Навпаки, незважаючи на очевидний характер порушень, своїми діями сприяв та створював передумови для виникнення вказаного спору. За таких обставин у прокурора виникає обов`язок виконати субсидіарну роль по захисту інтересів держави та територіальної громади.

Стверджує, що підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Повернення вказаного приміщення у власність Черкаської міської ради безпосередньо стосується інтересів членів територіальної громади на відпочинок та оздоровлення працівників галузі освіти та учнів. Крім того, вказаний будинок розміщений на землях рекреаційного призначення, законність використання яких вже сама по собі становить суспільний інтерес.

В даному випадку порушується не лише право міської ради, як власника на належне використання свого майна, а й будь якої фізичної особи на доступ до водного об`єкта. Як вбачається із акта про створення перешкод від 03.01.2020, інформації ГУНП в Черкаській області від 03.01.2020 члени ОК «Дніпро-2003» створюють перешкоди для доступу на територію бази.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

02 грудня 2020 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 грудня 2020 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єльцов В.О., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року апеляційну скаргу залишеного без руху.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 грудня 2020 року відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 13 січня 2021 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що Міська база відпочинку вчителів у с. Свидівок Черкаського району Черкаської області по вул. Дахнівська, 9, створена у 1969 році на підставі рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих № 314 від 07.05.1969 р.

Згідно рішення Черкаського обласного виконавчого комітету від 10.06.1980 № 358, Черкаському обласному комітету профспілки працівників освіти, вищої школи і наукових установ під існуючу базу відпочинку «Дніпро» за рахунок земель управління захисних споруд на Кременчуцькому водосховищі Черкаського району відведена земельна ділянка під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської обласної ради народних депутатів від 28.10.1994 «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб» Відділу освіти виконкому Черкаської міської ради під базу відпочинку була надана земельна ділянка 1,67 га у межах Свидівоцької сільської ради Черкаського району.

Державний акт на право постійного користування землею площею 1,67 га для розміщення бази відпочинку 22.09.1995 виданий Управлінню освіти Черкаського міськвиконкому.

Згідно з інформацією, відображеною у Витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку та Витязі з технічної документації про нормативно грошову оцінку дана ділянка відноситься до земель рекреаційного призначення, вид використання під базу відпочинку вчителів.

Рішенням Черкаської міської ради від 12.06.2018 № 2-3408 «Про внесення змін до рішення Черкаської міської ради від 26.06.2003 № 3-531 «Про перелік об`єктів права міської комунальної власності та уповноважених органів, яким вони передаються в оперативне управління» відповідно до якого визначено, що комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів, що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 знаходиться в оперативному управлінні Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради.

Між міським управлінням освіти Черкаського міськвиконкому та громадським об`єднанням «Дачний кооператив «Дніпро» 01.06.2003 р. укладено Договір про спільну діяльність. Правонаступником вказаного громадського об`єднання є Обслуговуючий кооператив «Дніпро -2003». Вказаний правочин став передумовою для оспорювання кооперативом права власності Черкаської міської ради на комплекс будівель і споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач неправомірно та безпідставно оформила право власності на сарай F? за вказаною адресою.

Як наслідок, доведення права власності територіальної громади м. Черкаси, в особі Черкаської міської ради, на комплекс будівель і споруд бази відпочинку вчителів було предметом численних судових спорів та підтверджено рішеннями судів різних інстанцій.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.01.2012 р. у справі № К/9991/34858/11 за позовом Департаменту освіти та гуманітарної політики виконавчого комітету Черкаської міської ради до виконавчого комітету Свидівоцької сільської ради Черкаського району про скасування рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, встановлено, що майно бази відпочинку належить до комунальної власності міста та складає 54 літні будинки та господарські споруди, які перебувають на балансах загальноосвітніх навчальних закладів. При цьому судом встановлено, що виконавчим комітетом Свидівоцької сільської ради Черкаського району не враховано право користування Департаменту освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради земельною ділянкою, на якій розташована база відпочинку.

Вищим адміністративним судом України встановлено, що договір, на підставі якого ОК «Дніпро 2003» нібито набув права власності взагалі не передбачає перехід права власності на будинки відпочинку, його стороною є, на той час, балансоутримувач нерухомого майна комунальної власності та громадське об`єднання.

Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у справі № 707/376/14-ц постановою від 24.07.2019 р. прийнято рішення, яким залишено без змін рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 10.12.2015 р. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24.01.2017 р., якими визнано недійсними прилюдні торги, визнано недійсними та скасовано свідоцтва, якими посвідчено право власності на майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , в тому числі, свідоцтво, яким посвідчено право власності відповідача на сарай F'.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 13.08.2019 р. сарай F', що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 48209753 від 13.08.2019 р., номер запису про право власності 32791733.

На момент проведення реєстрації права власності відповідачем, прилюдні торги, проведені 05.10.2012 р. на підставі договору № 24-0100/12 від 18.09.2012 р. про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, визнано недійсними, та скасовано відповідні свідоцтва про право власності. Обслуговуючий же кооператив не є власником майна, а тому відповідач, як член кооперативу, не може бути на законних підставах наділена вказаним правом.

Отже, відповідач набула право власності на спірний будинок відпочинку за відсутності правових підстав. Відповідачем набуте приміщення за недійсним правочином не поверталось, що підтверджується інформацією Черкаської міської ради.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції приведеним вимогам закону відповідає не в повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Відтак, дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах (ч. 2 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року в справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Згідно з ч. 4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Зазначеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача (ч. 4 та ч. 5 ст. 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (п. 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. Поняття «інтереси держави» охоплює широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень органів прокуратури, здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Подібних висновків дійшли Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19); Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 495/10988/17 (провадження № 61-29св19).

З позовної заяви випливає, що прокурор обґрунтував, в чому полягає порушення інтересів держави та необхідність їх захисту. Прокуратурою Черкаської області неодноразово, 30 серпня 2019 року та 23 грудня 2019 року було повідомлено Черкаську міську раду про необхідність вжиття заходів представницького характеру щодо витребування приміщень, зокрема, «F'», із незаконного володіння і роз`яснено, що в разі відсутності реагування на вказане порушення прокурором області буде внесено позовну заяву про витребування названого майна.

У відповідь на звернення Прокуратуру Черкаської області було повідомлено, що Черкаська міська рада не вживала заходів представницького характеру щодо витребування приміщень із незаконного володіння.

Листом від 22 січня 2020 року Прокуратура Черкаської області повідомила Черкаську міську раду про подачу позову в інтересах держави в особі Черкаської міської ради.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) дійшла висновку, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту, а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

В матеріалах справи є досудові листи Прокуратури Черкаської області до Черкаської міської ради про вжиття заходів, в тому числі представницького характеру відповідно до ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Інформації про заперечення Черкаської міської ради проти такого представництва матеріали справи не містять.

Отже, у даній справі прокурор відповідно до ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України належним чином обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, а саме у неподанні Черкаською міською радою позову, що свідчить про тривалу бездіяльність міської ради щодо захисту інтересів територіальної громади, отже, неналежне виконання нею своїх повноважень. Тому у прокурора виникли обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ.

Тому посилання в апеляційній скарзі на необґрунтованість подачі прокурором позовів до суду є безпідставним і не може бути взятим до уваги.

Щодо повернення Черкаській міській раді спірного сараю F', що входить до єдиного майнового комплексу, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції).

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування, у цій справі не лише прокурора, але й ОСОБА_1 .

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У постанові від 01 липня 2020 року у справі № 403/13077/12 (провадження № 61-42788св18) Верховний Суд аналізуючи зміст ч. 1 ст. 650 ЦК України, ч. 1 ст. 655 ЦК України та ч. 1 ст. 656 ЦК України дійшов висновку, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року № 725/5093/17 (провадження № 61-39685св18) вказано, що аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який не ґрунтується на правовій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочинами.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, норми ст. 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 придбала оспорюване майно на прилюдних торгах, які відбулися 05 жовтня 2012 року, які рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року у справі № 707/376/14-ц, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 24 січня 2017 року та постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року, визнані недійсними та, відповідно, визнані недійсними та скасовані свідоцтва від 17 жовтня 2012 року, якими посвідчено право власності, зокрема, відповідача на сарай літ.«F'».

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини встановлені у справі № 707/376/14-ц мають преюдиційне значення для вирішення даної справи, що було вірно враховано судом першої інстанції.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 січня 2020 року комплекс бази відпочинку вчителів, що знаходиться у АДРЕСА_1 , в тому числі на будинок відпочинку «F'», зареєстровано за Черкаською міською радою, яке є чинним та у визначений законом спосіб не скасоване.

Проте, навіть після скасування Свідоцтва від 17 жовтня 2012 року, яким посвідчено право власності, зокрема, на сарай «F'», відповідач на підставі Довідки ОК «Дніпро-2003» від 01.10.2018 та вже скасованого Свідоцтв зареєструвала за собою право власності на спірний будиночок 13 серпня 2019 року.

Тобто, відповідачі набули право власності на спірні будинки відпочинку за відсутності правових підстав.

Тому, встановивши, що підставою реєстрації за відповідачем права власності на спірний будиночок у серпні 2019 року стало саме Свідоцтво від 17 жовтня 2012 року, яке були скасованим, а Черкаська міська рада не приймала рішення щодо його передачі або відчуження, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є підстави для повернення спірного будинку його власнику, а саме Черкаській міській раді на підставі ст. 1212 ЦК України.

Щодо скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності відповідача, апеляційний суд виходить з наступного.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження 14-144цс18).

Звертаючись 27 січня 2020 року до суду, позивач просив скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності.

Згідно із ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому пп. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, тлумачення наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у цій справі), на відміну від положень ч. 2 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас апеляційний суд зазначає, що у п. 3 розд. ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до 16 січня 2020 року.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19, у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 154/883/19-ц.

Отже, з 16 січня 2020 року, тобто на час звернення до суду з даними позовами та, відповідно, на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності закон не передбачав, тому доводи позивача про необхідність застосування такого способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення порушеного права Черкаської міської ради апеляційним судом відхиляються.

Тобто, позивач, в частині вказаної позовної вимоги, звернувся до суду із неналежним способом захисту.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом не враховано правомірність права власності на земельну ділянку не може бути взято до уваги.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Набуття права власності на земельну ділянку за Черкаською міською радою не було предметом розгляду даної справи, а тому суд не міг вийти за межі позовних вимог.

Також не вирішувалось правомірність набуття права власності на комплекс нерухомого майна бази відпочинку вчителів. Дії реєстратора в цій частині були предметом спору в іншому судовому провадженні.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що аргументи апеляційної скарги стосовно наявності підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та залишення позову без розгляду, передбачених ст. ст. 377 та 257 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції, та з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм процесуального права та при неправильному застосуванні норм матеріального права, до скасування в частині задоволення позовних вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності за відповідачем на спірний будинок відпочинку та відмовою в задоволенні даної позовної вимоги позивача. В іншій частині рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2020 року підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, до скасування в частині скасування запису про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Заволокіна Олексія Олексійовича задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 22 жовтня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Черкаської області в інтересах держави в особі Черкаської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент освіти та гуманітарної політики Черкаської міської ради про повернення приміщення та скасування державної реєстрації, в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності № 32791733 від 13.08.2019 р. за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на сарай F', за адресою: АДРЕСА_1 скасувати і в задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повний текс постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий В.О. Єльцов

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко