Справа № 172/854/20
Провадження № 2/172/101/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2021 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Битяка І.Г.

за участю секретаря судового засідання Глушко О.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гордієнко Ірина Володимирівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

В С Т А Н О В И В

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 09.09.2020 року вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог за цим позовом, вона вказує, що з червня 2010 року вона за домовленістю з колишньою власницею житлового будинку ОСОБА_5 почала проживати у ньому а сама ОСОБА_5 у 2010 році виїхала в Російську Федерацію до своїх родичів. З вказаного часу вона відкрито та безперервно володіє житловим будинком, що підтверджується укладеним договором про користування електричною енергією, розрахунковими книжками по оплаті за природний газ, електроенергію, за вивезення твердих побутових відходів, квитанціями про оплату комунальних послуг, довідкою селищної ради про проживання позивачки разом зі співмешканцем у вищевказаному будинку, повідомленням Управління соціального захисту населення про надання субсидій позивачці, письмовими поясненнями сусідів позивачки. У 2012 році від родичів ОСОБА_5 , які проживають у Російській Федерації та з якими позивачка підтримувала зв`язок, повідомил, що ОСОБА_5 померла. Протягом 2012-2020 років будь-хто з родичів померлої будь-яких претензій стосовно проживання її у житловому будинку по АДРЕСА_1 не пред`являв, про оформлення права власності на садибу за вказаною адресою будь-ким із близьких та родичів померлої ОСОБА_5 їй не відомо, з приводу вступу у спадщину та/або оформлення права спадкування та права власності на житловий будинок близькими та родичами померлої їй також нічого не відомо. За час проживання позивачки та її співмешканця за вказаною адресою, ними було проведено ремонт як житлового будинку, так і господарських будівель і споруд, повністю забетоновано подвір`я садиби, здійснено заміну сантехнічних комунікацій.

Разом з тим, відповідачі повідомили їй про те, що вони на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОН № 283070 виданого 11.06.2020 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гордієнко І.В. начебто успадкували по 1/2 частині від ОСОБА_5 на підставі заповіту, посвідченого 30.12.2008 року Письменською селищною радою Васильківського району Дніпропетровської області вказаний вище житловий будинок. На цій підставі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 почали вимагати від неї та її цивільного чоловіка ОСОБА_6 виселитися з житлового будинку. Однак, вона зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не могли успадкувати на підставі заповіту, посвідченого 30.12.2008 року Письменською селищною радою Васильківського району будинок з надвірними будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , від колишньої власниці вказаної садиби ОСОБА_5 , оскільки їй не зрозуміло з яких підстав ОСОБА_5 склала та посвідчила заповіт в Письменській селищній раді, тоді як вона проживала в іншому населеному пункті в сел. Васильківка Дніпропетровської області, де є як державна нотаріальна контора, так і приватний нотаріус, в яких могла скласти та посвідчити заповіт відповідно до вимог чинного законодавства. Крім того, ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не мають родинних зв`язків по лінії ОСОБА_5 , у якої після смерті чоловіка ОСОБА_3 близьких та рідних не залишилося, що також ставить під сумнів складання ОСОБА_5 заповіту у Письменській селищній раді. Зазначене вказує про ознаки фіктивності складеного заповіту. Також вказує, що свідоцтво про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 видане Васильківським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Дніпропетровській області 17.04.2019 року на підставі рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2019 року у цивільній справі № 172/1403/18 за заявою заінтересованої особи ОСОБА_3 про оголошення ОСОБА_5 померлою. У вказаному рішенні суд в мотивувальній частині зробив вірогідне припущення про смерть ОСОБА_5 , що в свою чергу, враховуючи вимоги ст.ст. 263, 264, 265, 319 ЦПК України дають підстави вважати про незаконність та необґрунтованість вказаного судового рішення щодо встановлення факту смерті ОСОБА_5 та незаконності видачі органом реєстрації актів цивільного стану свідоцтва про її смерть. Крім того, ОСОБА_5 стала власником житлового будинку за вищевказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, який успадкувала від свого чоловіка ОСОБА_3 , тому не зрозуміло ким та на якій підставі 28.12.2015 року було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 0,0894 га кадастровий номер :04:003:0249 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 , тоді як колишній власник вказаної садиби ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а місце перебування його дружини ОСОБА_5 з літа 2011 року не встановлено як зазначено в рішенні Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2019 року. При цьому відповідачі станом на 2015 рік не мали будь-якого права щодо вчинення вказаної реєстраційної дії від свого імені на нерухоме майно земельну ділянку. Також їй не зрозуміло на якій підставі відповідачам Васильківською державною нотаріальною конторою 26.02.2020 року за реєстром № 432 було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом, який видавався ОСОБА_5 на спадкування за законом житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Крім того, під час видачі відповідачам оскаржуваного свідоцтва нотаріусом не дотримано вимог ст. 47 ЦК України та не накладено заборону на відчуження житлового будинку з надвірними спорудами, оскільки вказане нерухоме майно перейшло у спадок від фізичної особи, яка оголошена померлою.

Вважає, що відповідачі протягом 2010-2020 років за місцем знаходження житлового будинку не проживали, не цікавилися станом будинку, не приймали участі у його утриманні, всі комунальні послуги протягом 2010-2020 років сплачувалися позивачкою та не здійснювали оформлення спадщини на вказану садибу, тому зазначене свідчить про безпідставність та незаконність видачі Васильківською державною нотаріальною конторою свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОН № 283070, а сам заповіт, який начебто був складений ОСОБА_5 в Письменській селищній раді і там же посвідчений містить ознаки фіктивності.

Просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОН № 283070, видане державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 11 червня 2020 року громадянам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою судді від 15.10.2020 року провадження у справі відкрито та постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Позивачка пояснила, що у 2010 році в житловому будинку по АДРЕСА_1 з дозволу ОСОБА_7 , яка доглядала ОСОБА_5 , проживала ОСОБА_8 . Вона з сім`єю стала проживати у вказаному будинку з 2012 році, переоформила на себе особові рахунки по оплаті комунальних послуг у даному будинку. Три роки грошові кошти вона сплачувала ОСОБА_7 , яка в свою чергу передавала їх ОСОБА_5 . З ОСОБА_5 вона говорила лише по телефону, по телефону вона ж і дозволила проживати в її будинку, але домовленості щодо продажу будинку вони не досягли. Про смерть ОСОБА_5 вона дізналася зі слів сусідки, яка телефонувала до племінниці в Росію приблизно у 2012 році і та повідомила їй про це.

Представник позивача ОСОБА_2 зазначив, що є всі підстави вважати, що заповіт складено без присутності ОСОБА_5 , про що свідчить та обставина, що заповіт складено та посвідчено у Письменській селищній раді тоді як сама ОСОБА_5 проживала в сел. Васильківка Дніпропетровської області, де є державний і приватний нотаріус. Крім того, відповідачі не мають прямих родинних зв`язків із померлою, що також ставить під сумнів складання саме ОСОБА_5 заповіту у Письменській селищній раді. Також викликає сумнів те, що саме ОСОБА_5 сплатила державне мито за складання заповіту.

Відповідачі у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що ОСОБА_5 є їхньою рідною тіткою. ОСОБА_1 проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 з 2012 року, так як оформила на себе особові рахунки. Селищна рада надала довідку, що позивачка проживає у вказаному будинку з 01.01.2013 року. ОСОБА_1 вселилась у будинок з дозволу власниці. Про її проживання у житловому будинку відповідачам стало відомо у 2015 році, а у 2018 році матір повідомила про існування заповіту. У 2019 році ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про оголошення ОСОБА_5 померлою і у 2020 році отримав свідоцтво про право на спадщину. У 2019 році вони пропонували позивачці врегулювати питання проживання у житловому будинку мирним шляхом, але вона відмовилась.

Третя особа завідувач Васильківською державною нотаріально конторою Гордієнко І.В. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Пояснила, що особа має право скласти заповіт у будь-якої посадової особи, якій надано право посвідчення заповіту. Складанням заповіту у Письменській селищній раді мешканка селища Васильківка ОСОБА_5 та посадова особа, що посвідчила заповіт жодних вимог чинного законодавства не порушила. Під час перевірки заповіту жодних сумнівів у його законності не виникло. ОСОБА_5 вона знала особисто як мешканку селища. Їй відомо, що відповідачі є її родичами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що з позивачем та відповідачами вона знайома як з односельцями. Вона допомагала ОСОБА_5 по господарству. У березні 2011 року родичка забрала її до Росії. ОСОБА_5 попросила знайти квартирантів. У квітні 2011 року знайшлися охочі жити в будинку, в якому проживали більше року, десь до кінця літа початку осені 2012 року. Після цього вони виселились з будинку і приблизно з вересня 2012 року поселилась в будинку позивачка. З самого початку знайомства їй відомо зі слів ОСОБА_10 , що відповідачі є племінниками і спадкоємцями ОСОБА_5 . Відповідачі допомагали ОСОБА_5 і її чоловіку. З Росії телефонувала родичка ОСОБА_5 , яка повідомила про смерть останньої і сказала, що приїде і буде вирішувати питання про майно, але так і не приїхала. При цьому позивачці було відомо хто власник житлового будинку і проживала у будинку з дозволу власника.

Свідок ОСОБА_8 пояснила в судовому засіданні, що з квітня 2011 по серпень 2012 року вона зі своєю сім`єю проживала по АДРЕСА_2 . будинок належав якійсь бабусі і проживала вона в ньому з дозволу жінки на ім`я ОСОБА_11 , щоб доглядати за будинком після того як власниця виїхала до Росії. Казали, що у бабусі є родичі, племінники, які проживають поряд через будинок на цій же вулиці. Також свідок пояснила, що приблизно в липні 2011 року за вказаною вище адресою її дитину вкусила собака і вони викликали швидку медичну допомогу саме до цього будинку тому позивачка помиляється вказуючи, що вона в цей час жила у спірному будинку. Також свідок просить долучити ксерокопії фотографій, на яких видно, що вона з сім`єю дійсно проживала у вказаному будинку. Після виселення з будинку, вона передала його тій же жінці на ім`я ОСОБА_11 .

Свідок ОСОБА_12 пояснив в суді, що він проживає по АДРЕСА_1 через будинок від позивачки, яку знає з 2006 року, відповідачів знає з дитинства. По АДРЕСА_2 проживала ОСОБА_5 . У 2009 році приїхала її племінниця з Росії і забрала доглядати до себе. Потім заселились якісь квартиранти приблизно на 3 місяці. З весни 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_6 почали робити ремонт. Вони проживали там з дозволу власниці будинку. Знає, що у ОСОБА_5 були родичі десь у м. Новоросійську чи м. Курчатов в Росії. У чоловіка ОСОБА_5 був брат, який є батьком відповідачів, а відповідачі доводяться чоловікові ОСОБА_5 племінниками. Брата у ОСОБА_5 не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 пояснив, що позивачка проживає по АДРЕСА_1 з 2010 року. Він жив поряд з ОСОБА_5 з 1976 року, гарно знає її сім`ю, допомагав ОСОБА_5 після смерті її чоловіка. Дітей у подружжя не було, рідних також. Вона продала автомобіль і передала гроші своїм рідним. Догляду за нею з боку рідні не було. Коли вона захворіла, то викликала родичів з Росії і хотіла продати будинок, але не вийшло. Восени 2009 року вона виїхала до Росії. Після цього жили якісь люди, а весною 2010 року з`явилися інші, які живуть і на даний час в будинку. Це позивачка зі своєю сім`єю. Приблизно на ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . Покійна дозволила проживати у будинку позивачці через соціального працівника.

Свідок ОСОБА_14 пояснила в суді, що у неї нормальні стосунки як з позивачкою, так і з відповідачами. Проживає поряд з будинком ОСОБА_5 з 2003 року, яку вона добре знала. Взимку 2009 року її забрала племінниця з Росії. Сусідка з якою вона спілкувалась сказала, що у 2012 році ОСОБА_5 померла. Коли ОСОБА_5 виїхала, то в будинку проживала недовго сім`я з дитиною, дитині було близько 2 років. З 2010 року стала проживати позивачка зі своєю сім`єю, яка вселилась в будинок як квартирантка через соціального працівника. Пам`ятає це, бо її дитина того року пішла до 1 класу. Дітей у ОСОБА_5 не було й родичів по її лінії також не було.

Свідок ОСОБА_15 пояснив в суді, що позивачка є його цивільною дружиною. ОСОБА_16 запропонувала в 2010 році будинок для проживання. Вони з дружиною зробили ремонт і почали жити в ньому. За оренду вони сплачували ОСОБА_17 , яка перераховувала кошти ОСОБА_18 , яка є родичкою ОСОБА_5 та проживає в м. Курчатов Російської Федерації і стверджувала, що вона повноважна власниця будинку. Сказала, що вона приїде в Україну і буде переоформляти документи на них. З 2013 року вони не платять за оренду будинку. І лише через 10 років прийшли ОСОБА_10 (відповідачі) і заявили про свої права на майно.

Вислухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

14 листопада 2007 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. видано свідоцтво про право ОСОБА_5 на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Спадкове майно складається із житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 на приватизованій земельній ділянці Васильківської селищної ради.

30 грудня 2008 року секретарем виконавчого комітету Письменської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області Міщенко О.Д. посвідчено заповіт, складений ОСОБА_5 на випадок її смерті. Цим заповітом ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не знаходилося і взагалі все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті.

За складання та посвідчення заповіту ОСОБА_5 сплачено державне мито в сумі 0,85 грн., що підтверджується копією належним чином завіреної квитанції. Державне мито сплачено на поточний рахунок Письменської селищної ради 30.12.2008 року.

У журналі реєстрації заповітів під номером 232 посадовою особою 30.12.2008 року здійснено запис про вчинення нотаріальної дії, а саме: складання та посвідчення заповіту ОСОБА_5 , а в графі «Розписка про одержання оформленого документа» є підпис ОСОБА_5 .

Відповідно до рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 06.03.2019 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживала за адресою: АДРЕСА_2 , оголошено померлою з дня набрання рішенням суду законної сили.

На підставі вказаного рішення суду 17.04.2019 року була проведена державна реєстрація смерті ОСОБА_5 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 17.04.2019 року, що підтверджується листом Відділу ДРАЦС по Васильківському, Межівському та Покровському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 08.08.2020 року та свідоцтвом про смерть.

11 червня 2020 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В. видано свідоцтво про право ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . Спадкове майно складається із житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 на присадибній земельній ділянці розміром 0,0894 га.

Згідно з листом виконавчого комітету Васильківської селищної ради від 31.07.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано жодної особи, фактично проживає ОСОБА_1 , з 11.06.2020 року оформлено право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0894 га за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до здійсненої державної реєстрації права Васильківською державною нотаріальною конторою, земельний податок за 2019 рік сплачено ОСОБА_1 .

З довідки Васильківської селищної ради Дніпропетровської області від 30.01.2013 року № 81 видно, що за вищевказаною адресою фактично проживають ОСОБА_1 та співмешканець ОСОБА_6 .

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину.

Главою 14 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 № 296/5 передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» іншими підставами визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Під час судового розгляду справи встановлено, що за життя ОСОБА_5 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Письменської селищної ради Васильківського району Дніпропетровської області Міщенко О.Д. і про що в книзі реєстрації заповітів здійснено запис про вчинення цієї нотаріальної дії, заповідачем сплачено державне мито за вчинення нотаріальної дії, все своє майно ОСОБА_5 на випадок своєї смерті заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . На момент смерті ОСОБА_5 заповіт був чинний. Після смерті заповідачки, яка була оголошена на підставі рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області померлою, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили в спадщину та отримали у державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори оскаржуване свідоцтво на спадкове майно у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані на присадибній земельній ділянці по АДРЕСА_2 . При цьому суд не вбачає необхідності витребування оригіналу квитанції про сплату державного мита та журналу реєстрації нотаріальних дій Письменської селищної ради з огляду на те, що до суду надано належним чином завірені копії вказаних документів. А клопотання представника позивача про витребування вказаних документів з метою призначення посмертної почеркознавчої експертизи вважає таким, що спрямоване на безпідставне затягування розгляду та вирішення справи.

Згідно із положеннями ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, посилання позивача як на підставу заявлених позовних вимог на ті обставини, що заповіт має ознаки фіктивності, оскільки він складений не за місцем проживання заповідачки та відносно осіб, які не мають прямих родинних зв`язків із нею, державне мито за вчинення нотаріальної дії сплачено не самою ОСОБА_5 не містить правого обґрунтування, а сам заповіт по формі та змісту не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача та складений відповідно до вимог законодавства України, що діяло на момент вчинення нотаріальної дії.

Крім того, суд зазначає, що нормативно-правовими актами України не передбачена умова складання заповіту за місцем проживання заповідача.

Разом з тим, суд зауважує, що позивачем вимога про визнання заповіту складеного ОСОБА_5 недійсним не заявлена, а лише у позовній заяві позивач ставить під сумнів законність та правомірність складання цього заповіту.

Щодо посилання позивача на порушення державним нотаріусом вимог ст. 47 ЦК України під час видачі відповідачам оскаржуваного свідоцтва, суд вважає, що вказане не може свідчити про незаконність видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом і не є підставою для визнання свідоцтва недійсним.

Допитані у судовому засіданні свідки дали пояснення про обставини проживання померлої ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , а також проживання в даному будинку інших осіб як квартирантів, серед яких і позивачка ОСОБА_1 , щодо родинних відносин ОСОБА_5 з відповідачами по справі та іншими родичами.

Тому суд вважає, що дані свідками поясненнями під час розгляду справи фактично не стосуються обставин, які підлягають з`ясуванню у даній справі.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 12, 13, 81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст.15, 1216-1218, 1222-1223, 1296, 1301 ЦК України, -

У Х В А Л И В

1. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа державний нотаріус Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гордієнко Ірина Володимирівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 8 квітня 2021 року.

Суддя І.Г. Битяк