Справа № 466/8921/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Едера П. Т.

секретаря с/з Окілка В. М.

з участю: представника позивача Грищук Т. Р.

представника відповідача Чубика Б. Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,-

у с т а н о в и в:

13 листопада 2020 року на адресу Шевченківського районного суду м. Львова надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, у якій із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд ухвалити рішення, яким визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 .

Стислий виклад позицій сторін.

Обґрунтування позивача.

Як зазначив позивач, 02.10.1993 Міським відділом ЗАГСу Львівської міської ради зареєстровано шлюб між ним та відповідачем ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис № 2485.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 04.09.2001 шлюб розірвано.

У шлюбі народилась донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначив що за час шлюбу він з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Спірна квартира складається з двох кімнат житловою площею 27.4 кв. м. та кухні. Загальна площа квартири 51,8 кв. м.

Квартира за спільною згодою була оформлена на відповідача ОСОБА_4 та спільну неповнолітню доньку ОСОБА_5 .

Як вважає позивач, відповідачу ОСОБА_4 належить 1/2 частини квартири, що є спільним майном подружжя. Інша 1/2 частини квартири належить доньці ОСОБА_5 .

Спірна квартира здається в оренду, орендну плату отримає відповідач. Однак позивачу стало відомо, що відповідач бажає продати квартиру. Згоду на продаж позивач не давав.

Позивач вважає, що дії відповідача порушують його право на власність, тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

24 грудня 2020 року у підготовчому засіданні представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Грищук Т. Р. подано письмову заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, у якій представник позивача зазначила, що відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

У п. 15 вказаної Постанови зазначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Представник позивача у заяві зазначила, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач вправі змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової позовної заяви. Позивач повністю підтримує первісну позовну заяву та збільшує позовні вимоги. Враховуючи викладене, просить визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя; визнати право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 за позивачем, ОСОБА_3 .

Обґрунтування заперечень відповідача.

24 грудня 2020 року у підготовчому засіданні представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Чубиком Б. Г. подано письмовий відзив, у якому відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 позов не визнають та повністю його заперечують. Відзив мотивують тим, що твердження позивача про те, що у шлюбі придбана спірна квартира не відповідає дійсності, оскільки така придбана за кошти відповідача та її батьків.

Як зазначено у відзиві, після одруження позивач з відповідачем проживали у батьків відповідача по АДРЕСА_2 . Спільне життя не склалося, оскільки позивач не бажав працювати, поводив себе відносно відповідача агресивно, часто бив та принижував. На протязі 1997/1998 років позивач часто проживав у своїх батьків на АДРЕСА_3 . У квітні 1999 року відповідач заявила, що готує документи для виїзду в Італію, подає заяву про розірвання шлюбу і тому вигнала позивача з квартири, який почав проживати у батьків.

Влітку 1999 року батьки відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили своїй доньці (відповідачу ОСОБА_4 ), що сусіди із квартири АДРЕСА_1 виїжджають в Ізраїль на постійне місце проживання та продають свою квартиру, тому батьки домовились про купівлю цієї квартири в розстрочку для своєї внучки ОСОБА_5 (третя особа у справі).

Оскільки між сусідами були хороші відносини, то сусід ОСОБА_9 та його дружина ОСОБА_10 погодились на розстрочку на три роки, при умові першого внеску не менше 1/3 частки від вартості квартири. Ними було узгоджено вартість квартири 29050 грн. та суму першого внеску 10375. Батьки повідомили, що перший внесок в сумі 10375 грн. вони сплачують самі, а суму в 18675 грн. донька (відповідач) повинна сплатити сама, працюючи в Італії.

Тому, 31.07.1999 було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири для ОСОБА_5 , від імені якої діяла її мати, оскільки така була неповнолітня.

У відзиві представник відповідача зазначив, що позивач участі в купівлі-продажу квартири не брав, коштів не платив, нотаріально завіреної згоди на купівлю квартири не давав, проте знав про купівлю квартири.

Будучи у шлюбі відповідач виїхала у Італію на роботу, а її мати завела Касову книгу для розрахунків за квартиру.

Перші 100 доларів США за квартиру були сплачені 10 жовтня 1999 року, а останні кошти в сумі 300 доларів США були сплачені 14 липня 2002 року, вже після розірвання шлюбу.

Таким чином, 1/3 частки від вартості квартири - 10375 грн. сплачено батьками відповідача, а 2/3 вартості квартири - 18675 грн. в еквіваленті до долара США сплачено відповідачем з коштів, зароблених в Італії.

Оскільки після купівлі квартири відповідач відразу виїхала на роботу в Італію, то не мала можливості подати заяву про розірвання шлюбу. І тільки влітку 2001 року, приїхавши у відпустку, подала така заяву.

Як зазначив представник відповідача, якщо спільно нажите майно було придбано (нажито) подружжям до 01.01.2004, то до поділу майна повинен застосовуватись чинний на момент виникнення спірних правовідносин КпШС України.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тому, враховуючи викладене, представник відповідача просить застосувати сплив позовної давності та відмовити у задоволенні позову.

14 січня 2021 року на адресу суду представником відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - адвокатом Чубиком Б. Г. подано письмовий відзив на заяву в порядку ст. 49 ЦПК України щодо збільшення позовних вимог, у якому відповідач ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 позов не визнають та повністю його заперечують. Відзив мотивує тим, що твердження позивача про те, що у шлюбі придбана спірна квартира не відповідає дійсності, оскільки така придбана за кошти відповідача та її батьків.

У відзиві на заяву зазначено, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що квартира здається в оренду і отримані кошти йшли як аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , і що відповідач хоче продати вказану квартиру.

Звертаючись із заявою про збільшення позовних вимог позивач, як і в першій заяві по суті справи, не обґрунтовує позовні вимоги належними та допустимими письмовими чи речовими доказами, які б дали підстави йому стверджувати, що джерелом набуття квартири є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Враховуючи викладене, представник відповідача та третьої особи просить суд застосувати сплив позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

03 лютого 2021 року у судовому засіданні представником позивача ОСОБА_3 - адвокатом Грищук Т. Р. подано письмову відповідь на відзив на позовну заяву та на заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, у якій просить задовольнити позовні вимоги повністю. У відповіді на відзив представник позивача категорично не погоджується з твердженнями, обставинами, міркуваннями та аргументами відповідача, а заперечення вважає необґрунтованими.

Представник позивача зазначила, що позивач прожив у шлюбі з відповідачем майже 8 років. Жили у батьків відповідача та планували купити власне житло. Після одруження відповідач пішла у декретну відпустку, вела домашнє господарство та не працювала. Позивач працював один, щоб утримувати сім`ю. Крім офіційної праці займався виготовленням меблів та художньою різьбою, ще до шлюбу мав грошові заощадження.

Проживаючи у батьків відповідача, подружжя збирало кошти на купівлю квартири, на час купівлі якої було зібрано 10375 грн., які й заплатили продавцю. Коштами розпоряджалась дружина.

Коли дружина виїхала за кордон, позивач залишився у спірній квартирі разом з донькою. У догляді допомагала теща та його матір.

Як зазначено у відповіді на відзив, причиною розірвання шлюбу була подружня зрада відповідача. Внаслідок стресу позивач важко захворів, почалися психічні розлади. Він став інвалідом 2 групи по психічному захворюванню.

Про порушення свого права власності позивач дізнався від відповідача, яка вимагала від нього підпису згоди на продаж спірної квартири у 2019 році.

Позивач не дає згоди на продаж квартири на користь відповідача, так як вона не діє в інтересах доньки.

Враховуючи викладене, представник позивача просить задовольнити позов у повному обсязі.

08 квітня 2021 року на адресу суду представником відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - адвокатом Чубиком Б. Г. подано письмові заперечення, аналогічні, викладених у відзиві на позовну заяву та відзиві на заяву про збільшення позовних вимог, просить суд застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Третьою особою ОСОБА_5 письмових пояснень щодо суті спору подано не було.

Процесуальні дії суду по справі.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року провадження у зазначеній справі відкрито та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Фактичні обставини встановлені судом, зміст спірних правовідносин, оцінка доказів, норми права, що застосовані судом при розгляді спірних правовідносин та висновки суду.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Грищук Т. Р. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, покликаючись на підстави та мотиви, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив, просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Чубик Б. Г. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеному відзиві на позовну заяву та запереченнях, просив застосувати позовну давність та відмовити у позові.

У судовому засіданні третя особа на стороні відповідача ОСОБА_5 , яка є донькою сторін надала пояснення щодо суті спору та вказала, що вона завжди підтримувала стосунки з батьком та її здивувало те, що він подав позов до суду, оскільки зі слів батьків, вона завжди знала, що спірна квартира куплена для неї. Вказала, що її мати - відповідач ОСОБА_4 , у 1999 році поїхала за кордон, щоб оплатити частину квартири, оскільки першу частину оплатили батьки матері, батько не допомагав. Коли матір поїхала за кордон вона залишилась проживати з бабусею та дідусем, а батько проживав у своїх батьків. У шлюбі батьки часто сварились. Вона знала, що у батька були проблеми зі здоров`ям, з народження батько хворіє шизофренією, тому як вона вважає, спір виник через рідного брата батька, який вмовив подати до суду позов, щоб надалі отримати частку у спірній квартирі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно оцінивши надані докази та давши їм належну оцінку, встановив наступне.

Даний позов виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 04 вересня 2001 року (а. с. 4).

За час перебування у шлюбі сторонами придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л. М. за реєстровим № 2857 від 31.07.1999 квартира АДРЕСА_1 загальною площею 51,8 кв. м., зареєстрована за відповідачем ОСОБА_4 та донькою сторін - третьою особою у справі ОСОБА_5 (а. с. 5).

Згідно копії реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18.08.1999, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_5 (а. с. 6).

Згідно копії реєстраційного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Львівським обласним державним комунальним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 18.08.1999, 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_4 (а. с. 7).

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року встановлено, що ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Отже, спірні відносини, що виникли та існують між сторонами регулюються нормами КпШС, СК України та ЦК України.

Враховуючи, що набуття та оформлення права власності на спірне майно було здійснено до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Статтею 22 КпШС України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, за умовами статті 24 КпШС України, є власністю кожного з них (роздільним майном).

Відповідно до частини першої статті 28 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

В свою чергу, частиною першою статті 29 КпШС, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК, статті 368 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1, ч.4 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Крім того, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного, сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній, власності подружжя, підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року №17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільно сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у раз неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У судовому розгляді судом задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача про виклик та допит свідків.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , який є рідним братом позивача ОСОБА_3 вказав, що він перебуває у гарних відносинах із відповідачем ОСОБА_15 та третьою особою - ОСОБА_5 , яка є донькою сторін. Після одруження сторони проживали у батьків відповідача, проте його з братом батьки завжди підтримували молоду сім`ю, надавали кошти та продукти. Вказав, що його брат завжди працював, коли відповідач перебувала у декретній відпустці, почали займатися підприємницькою діяльністю, продавали на ринку продукти харчування, тому у сторін були спільні кошти. Батьки надали позивачу автомобіль марки ВАЗ 2109, який він використовував для підприємницької діяльності та в інтересах сім`ї. У 1999 році його брат з дружиною купили спірну квартиру по сусідству із батьками дружини, оскільки сусіди виїжджали на постійне місце проживання за кордон. Брат, позивач по справі, зробив у квартирі косметичний ремонт, оскільки є столяр, то й зробив деякі меблі. Коли відповідач виїхала в Італію, його брат ще декілька тижнів проживав з донькою та батьками відповідача у їх квартирі, потім переїхав до своїх батьків на АДРЕСА_3 . Свідок зазначив, що у 2019 році до нього особисто зателефонувала відповідач та повідомила, що хоче продати квартиру, проте нотаріус їй відмовив, оскільки потрібний підпис брата - позивача ОСОБА_3 . Вказав, що на частку квартири не претендує, оскільки знає, що така у майбутньому буде для доньки сторін, ОСОБА_5 , проте він відстоює інтереси брата, оскільки той хворіє та потребує догляду.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_4 та бабцею третьої особи - ОСОБА_5 вказала, що сторони після одруження проживали у її квартирі. До декретної відпустки працювали і позивач і відповідач. Часто між сторонами виникали сварки, в результаті яких позивач проживав у своїх батьків на АДРЕСА_3 . Позивач відвідував невропатолога. Свідок вказала, що спірну квартиру продавали сусіди, які виїжджали за кордон на постійне місце проживання і їм запропонували купити квартиру у розстрочку на три роки, на що вони погодились. Оскільки внучка, третя особа ОСОБА_5 була неповнолітньою, то квартиру зареєстрували на доньку, відповідача ОСОБА_4 , яка представляла інтереси неповнолітньої доньки та саму внучку - третю особу ОСОБА_5 . Перший внесок за квартиру оплатила вона з чоловіком, а решту оплачувала донька, яка виїхала у 1999 році за кордон на роботу. Свідок зазначила, що позивач жодним чином не допомагав сім`ї та доньці. Всі кошти на утримання доньки та сплату комунальних послуг у спірній квартирі передавала донька. Позивач не займався підприємницькою діяльністю, а на ринку торгувала лише її донька.

Щодо показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , суд вважає їх суперечливими та наданими на користь для кожної зі сторін із виключно суб`єктивними твердженнями свідків. Тому, оскільки такі показання не можуть бути перевірені судом та підтверджені чи спростовані іншими належними та допустимими доказами, суд такі до уваги прийняти не може.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , яка знає сторін, оскільки її чоловік є хрещеним батьком третьої особи по справі - ОСОБА_5 вказала, що відповідач ОСОБА_4 утримувала позивача ОСОБА_3 , оскільки той не працював та ніколи не займався підприємницькою діяльністю. Вона знає, що сусіди мали виїхати за кордон на постійне місце проживання, тому вони продавали спірну квартиру у розстрочку. Відповідач сама заробила на квартиру, оскільки виїхала в Італію на роботу, а доньку залишила зі своїми батьками. Як вказала свідок, позивач справляв враження хворої людини, часто у сторін виникали сварки, в результаті яких проживав у своїх батьків, а після виїзду відповідача за кордон, позивач остаточно залишився проживати у батьків.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яка є подругою відповідача ОСОБА_4 повідомила, що спірну квартиру купляла відповідач ОСОБА_18 , якій допомогли її батьки сплатити перший внесок. Відповідач торгувала на ринку, проте коштів не вистачало, тому була змушена їхати за кордон, щоб сплатити кошти за спірну квартиру. Позивач жодним чином не допомагав сім`ї, бізнесу не мав.

Показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі не вказують на обставини та умови придбання спірного майна сторонами. Свідки не були ні очевидцями, ні учасниками оформлення купівлі спірної квартири та розпорядження сторонами своїми правами щодо володіння та користування цим майном.

Показання свідків базуються на їхньому суб`єктивному сприйнятті обставин щодо предмету спору, що сформоване через сусідське спілкування з відповідачем і зі слів останньої.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЦПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

А тому такі свідчення не можуть мати доказового значення при вирішенні судом цього спору по суті.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує» та зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Так у судовому розгляді відповідачем ОСОБА_4 не надано суду належних та допустимих доказів того, що спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за час шлюбу за її власні кошти та кошти її батьків.

Щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Чубик Б. Г. про застосування строку позовної давності, то така задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами розірвано 04.09.2001.

Про порушення свого права власності позивач дізнався у 2019 році через звернення до нього відповідача з проханням надати нотаріальну згоду на відчуження спірної квартири, що у судовому розгляді стороною відповідача не спростовано.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд врахував, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. ( Постанова КЦС ВС від 06.11.2019 № 203/304/17 (61-5400св19).

Судом встановлено, що у 2019 році позивач ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права на спірну квартиру, тому суд вважає, що саме з цього часу почала відраховуватися позовна давність на звернення позивача з позовом до суду за захистом порушеного права.

Оскільки позивач ОСОБА_3 звернувся із зазначеним позовом до суду 13.11.2020, тобто в межах строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 та третьої особи ОСОБА_5 - адвоката Чубик Б. Г. про застосування позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що спірне майно, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 , але набуте за час шлюбу є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку що позов підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи, що стверджується довідкою міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК № 2 (а. с. 9).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 77, 81, 141, 142, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд , суд,-

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Визнати 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 , ІПН відсутній, в дохід держави судовий збір у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень 00 копійок).

Позивач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІПН відсутній, місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 серпня 2021 року.

Суддя П. Т. Едер