Дата документу 11.08.2021 Справа № 333/531/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/531/18 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрієва М.М.
Провадження № 22-ц/807/1732/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Никоненко Ірини Станіславівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16 липня 2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Станом на 31 грудня 2017 року заборгованість ОСОБА_1 складає 116 989,99 грн., з яких заборгованість за кредитом 4 192, 83 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 107 734, 49 грн., заборгованість за пенею та комісією 5 062, 67 грн. Оскільки позичальником належним чином не виконувалися грошові зобов`язання, передбачені умовами кредитного договору, позивач, зважаючи на наявність простроченої заборгованості, просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості у розмірі 116 989, 99 грн. та судові витрати.

12 квітня 2018 року судом ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 липня 2013 року в розмірі 116 989 грн. 99 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 4 192, 83 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 107 734, 49 грн., заборгованості

з за пенею та комісією 5 062, 67 грн.

18 березня 2019 року до суду надійшла заява відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою суду від 10 квітня 2019 року відповідачу поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення, прийнято заяву до розгляду.

21 червня 2019 року ухвалою суду заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення суду від 12 квітня 2018 року скасовано, розгляд справи призначено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

15 липня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання договору недійсним. В обґрунтування позовної заяви вказано, що у первісному позові позивач посилається на укладення між ним та ОСОБА_1 договору № б/н від 16 липня 2013 року про отримання кредиту у розмірі 4 200 грн. у вигляді встановленого кредиту на картковий рахунок, проте жодних кредитних договорів нею підписано не було, будь які документи у ПриватБанку вона не підписувала. Також анкетазаява не містить відомостей щодо виду кредитної картки, її номеру та дати отримання. Відсутність її волевиявлення, підпису у договорі, є підставами для визнання договору недійсним. Просила визнати договір б/н від 16 липня 2013 року недійсним, стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021 року первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 16 липня 2013 року у розмірі 4 192, 83 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 у особі представника адвоката Никоненко І.С. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог первісного позову про стягнення заборгованості в сумі 4192,83 та в чистині відмови в задоволенні зустрічного позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом залишити без задоволення, позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

У відзиві на апеляційну скаргу банк вказує, що всі зібрані у справі матеріали вказують на те, що відповідач отримала кредитні кошти, картку та користувалась ними, а тому дійшов правильного висновку про необхідність повернення кредитних коштів банку.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення адвоката ОСОБА_1 Ніконенко І.С., яка підтримала апеляційну скаргу, врахувавши відзив позивача на скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що у анкеті заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 16 липня 2013 року у якості клієнта вказано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Анкета містить підпис ОСОБА_1 .

Будьякі позначки щодо оформленої клієнтом картки, бажаного кредитного ліміту,

отримання клієнтом пам`ятки, яка, у тому числі, містить тарифи та основні умови обслуговування та кредитування, анкета заява не містить.

До позовної заяви позивачем надано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна», яка не містить відомостей щодо ознайомлення та підпису його відповідачем.

З виписки по картковому рахунку НОМЕР_2 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 , за період з 01 липня 2013 року по 22 липня 2019 року вбачається, що кредитний ліміт у розмірі 4 200 грн. був встановлений 16 липня 2013 року. У виписці відображено рух грошових коштів.

Банк вважав цей договір укладений на умовах положень Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів, у відповідності до яких нараховував відповідачу відсотки та пеню.

Відповідач заперечувала підписання нею анкети-заяви від 16.07.2013р. та будь-якого іншого документу, отримання картки, кредитних коштів та користування ними. У зустрічному позові просила визнати недійсним такий договір.

При вирішенні зустрічної позовної заяви про визнання кредитного договору недійним, суд першої інстанції виходив із такого.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

До відносин за кредитними договорами застосовуються положення, що регулюють договір позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із п. 2 с. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та повторно викладена у постанові Верховоного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 664/3122/15-ц.

На підтвердження фактичного отримання відповідачем кредитних коштів банком надано виписку за період 01 липня 2013 року по 22 липня 2019 року, з якої вбачається, що

встановлення кредитного ліміту у розмірі 4 200 грн. відбулося 16 липня 2013 року.

Національним Банком України надано визначення кредитної лінія, де нею визнається кредитна угода, відповідно до якої протягом передбаченого договором терміну банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміту кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту.

Кредитування на умовах кредитної лінії використовують у тому випадку, коли позичальник потребує значних коштів, або наперед не може визначити необхідну суму кредиту та її цільове використання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про фактичне укладення між сторонами кредитного договору.

Щодо обставин для визнання договору недійсними, на які посилається відповідач, а саме, відсутність у договорі виду кредитної картки, її номеру, розміру кредитного ліміту та зазначення про отримання нею картки, то вони не можуть бути визнані самостійними підставами для визнання кредитного договору недійсним. Такі обставини слід враховувати одночасно із подальшими діями сторін договору, які вказують на його фактичне виконання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви про визнання договору недійсним.

Вирішуючи первісний позов банку про стягнення заборгованості з відповідача, суд з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові ВП ВС від 03.07.2019р. у справі № 342/180/17, виходив із того, що Умови та Правила надання банківських послуг Приватбанку, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не є складовими договору, укладеного між сторонами у справі на підставі анкети-заяви від 16.07.2013р., як такі, що не підписані ними. Тому за відсутності інших підписаних документів, суд стягнув лише фактично отримані та не повернуті клієнтом ОСОБА_1 кредитні кошти, строк повернення яких врегульовано вимогами статті 530 ЦК України за відсутності іншого узгодженого строку кредитування.

В апеляційній скарзі адвокат Никоненко І.С. зазначає, що суд, стягнувши тіло кредиту у розмірі 4 192,83 грн., не звернув уваги на те, що анкета-заява від 16.07.2013р. не заповнена належним чином стосовно таких даних: вид оформленого кредиту, вид картки, розмір кредитного ліміту, які не були відмічені заявником, а також у анкеті-заяві відсутня вказівка про видачу відповідачу кредитної картки або взагалі будь-якої іншої картки. Тому вважає, що банк не надав доказів укладення з ОСОБА_1 кредитного договору із встановленням ліміту у розмірі 4200 грн.

Між тим, ці обставини були предметом дослідження суду, який аналізував ці доводи ОСОБА_1 та дійшов на підставі здійсненого аналізу висновку, що умови договору між сторонами не визначені, але спірні правовідносини підтверджуються випискою про рух коштів по картрахунку, відкритому ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 16.07.2013р.

Колегія наголошує, що суд, вирішуючи спір, врахував ці обставини, а тому такі доводи скарги зводяться до переоцінки доказів.

З аналізу положень ч. 1 ст. 76, ст. 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України випливає те, що належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

У даній справі банк на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже виписки за картковими рахунками ( по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

У даній справі виникнення заборгованості по боргових зобов`язаннях та їх розмір підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по кредитному договору, що свідчить про те, що судом досліджувався саме первинний документ, який є належним підтвердженням встановлення кредитного ліміту, користуванням ним клієнтом та розміру заборгованості за кредитними коштами.

Те, що у виписці про рух коштів рахунок зазначено не повністю, а з «зірочками», як зазначає апелянт у скарзі, не є підставою для відхилення виписки як неналежного доказу, а в такий спосіб банк піклується за збереження конфіденційних даних, оскільки виписки є витягом з електронної системи документообігу банку та для них встановлено саме таким чином зазначати реквізити цього документу.

Тобто пункт 5.5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003р., було виконано, оскільки номер особового рахунку визначено, але з обмеженням для збереження конфіденційної інформації.

З іншої довідки, наданої банком до позовної заяви, вбачається, що картрахунок, відкритий ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви від 16.07.2013р., має номер 384574, тобто зазначений повністю ( т. 1 а.с. 9).

Таким чином, суд обґрунтовано визнав виписку про рух коштів належним та допустимим доказом у справі та врахував її при визначенні розміру заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами.

Наступним доводом скарги є те, що судом зроблено безпідставний висновок про те, що анкета-заява від 16.07.2013р. була підписана ОСОБА_1 , оскільки банком на ухвалу суду про витребування доказів не було надано оригіналу цієї заяви. Тому суд мав встановити обставину, для якої цей доказ витребовувався, на що вказують приписи п. 10 ч. 2 статті 84 ЦПК України.

Дійсно, згідно з п. 10 ч. 2 статті 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребувано доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або уразі неподання таких доказів позивачем залишити позовну заяву без розгляду.

З вказаної норми слідує, що у суду є декілька важилів у випадку неподання витребуваних доказів, зокрема, і розглянути справу з урахуванням наявних доказів, що і було обрано судом.

Дійсно, банком не було виконано ухвалу суду про витребування оригіналу анкети-заяви, а також не зазначено про поважні причини ненадання цього документу.

Але з урахуванням вимог п. 10 ч. 2 ст. 84 ЦПК України та ч. 2 статті 95 ЦПК України суд міг вирішувати справу на підставі доказу, поданого у належно засвідченій копії.

Ухилення ж від подання оригіналу анкети-заяви не надає в такому разі підстав вважати, що ця заява не була підписана відповідачем, оскільки спростування письмового доказу мало б відбуватись у належний спосіб, а саме, шляхом почеркознавчої експертизи, про яку ОСОБА_1 та її адвокат клопотань не подавали, лише вказавши, що мають такий намір.

Між тим, почеркознавчі експертизи можуть проводитись і на підставі копій документів, та визначення можливості провести експертне дослідження по копії документу належить лише експерту. А тому колегія вважає, що у цій ситуації не можна було застосовувати приписи п. 10 ч. 2 статті 84 ЦПК України в частині визнання факту не підписання анкети-заяви від 16.07.20113р. самою ОСОБА_1 .

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, томц у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 у особі представника адвоката Никоненко Ірини Станіславівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2021 року

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.