Справа № 204/8147/20
Провадження № 2/204/564/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2021 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Сокола Д.О.,

позивача - ОСОБА_1 , представниці відповідача Кравченко Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

03 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача - ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова», із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 1-5).

В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 15 серпня 1988 року по 20 лютого 2020 року він працював в ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на різних посадах. 20 лютого 2020 року його звільнено за власним бажанням, однак остаточний розрахунок в день звільнення з ним проведено не було. 24 квітня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська видано судовий наказ у справі № 204/2338/20, відповідно до якого з відповідача стягнуто на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 21 лютого 2020 року по 21 квітня 2020 року. Зазначає, що відповідач погодився про безспірність даних вимог, оскільки заяву про скасування судового наказу не подав та частково виконав судове рішення. Але, оскільки остаточний розрахунок з ним проведено 11 листопада 2020 року, прохає суд стягнути з відповідача заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 22 квітня 2020 року день фактичного розрахунку - 11 листопада 2020 року.

Ухвалою суду від 08 грудня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 21 січня 2021 року (а. с. 30), копія якої надіслана учасникам справи 30 грудня 2020 року за вихідним № 28451/20-вих/2/204/2209/20 (а. с. 31) та, яка отримана відповідачем 19 січня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 36).

03 березня 2021 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву (а. с. 37-39), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву зазначено, що остаточний розрахунок з позивачем проведено 22 жовтня 2020 року. Крім того, зазначає, що причиною несвоєчасної виплати позивачеві грошових коштів є те, що ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та зараз перебуває в край тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірванням контрактів з РФ, які складали питому вагу в загальній кількості виробництва, що призвело до скорочення його об`ємів, великих фінансових збитків, відсутності обігових коштів, одноденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2015 року по 2017 рік, простоїв виробництва, триденного режиму роботи на підприємстві у період часу з 2018 року по 2019 рік, затримки виплати заробітної плати з вересня 2019 року.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити.

Представниця відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Наполягала на тому, що остаточний розрахунок з відповідачем проведено 22 жовтня 2020 року.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 серпня 1988 року позивача прийнято на роботу до ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» помічником майстра в ЗВО ц-695, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 11). 20 лютого 2020 року позивача звільнено за власним бажанням, згідно із ст. 38 КЗпП України на підставі наказу відповідача № 30К від 20 лютого 2020 року, підтвердженням чого є запис в трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а. с. 12). 24 квітня 2020 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська у справі № 204/2338/20, винесено судовий наказ, яким з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату у сумі 83239 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 21 лютого 2020 року по 21 квітня 2020 року у розмірі 21482 гривні 77 копійок (а. с. 16-17). Остаточний розрахунок із позивачем відповідачем проведено 11 листопада 2020 року (а. с. 40).

Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Приписами ч. 1 ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначену в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Положеннями ст. 43 Конституції України, кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до наданих позивачем виписок АТ «КБ «Приватбанк» по надходженням по його картці/рахунку НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) і додатковим рахункам договору SAMDNWFС6 від 16 вересня 2016 року (а. с. 18-24) за період часу з 15 травня 2020 року по 11 листопада 2020 року, відповідачем йому сплачено заробітну плату: 15 травня 2020 року - 3028 гривень; 24 липня 2020 року - 4382 гривні; 19 серпня 2020 року - 4382 гривні; 17 вересня 2020 року - 7996 гривень та 9018 гривень; 25 вересня 2020 року - 7128 гривень, 8313 гривень та 115 гривень; 22 жовтня 2020 року - 32760 гривень та 11 листопада 2020 року - 6232 гривні.

Суд відхиляє довідку відповідача щодо перерахованої заробітної плати та остаточного розрахунку з позивачем 22 жовтня 2020 року (а. с. 40) з тих підстав, що дана довідка не містить вихідного номеру та дати її видачі, а також, у даній довідці є розбіжності, оскільки в ній зазначено, що виплату "за лютий 2020 року та остаточний розрахунок" з позивачем проведено 22 жовтня 2020 року, тоді як довідка містить дату останніх розрахунків "за січень 2020 року" - 11 листопада 2020 року.

Таким чином, суд доходить висновку, що остаточною датою розрахунку відповідача з позивачем є 11 листопада 2020 року.

Пунктом 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.

Відповідно до довідки відповідача від 16 березня 2020 року № 340, середньоденна заробітна плата позивача, яка обчислена відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, становить 523 гривні 97 копійок.

Судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітні 2020 року у справі № 204/2338/20 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 21 лютого 2020 року по 21 квітня 2020 року, а остаточний розрахунок, як встановлено судом в судовому засіданні, з ним проведено 11 листопада 2020 року. Тому сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 523 гривні 97 копійок * на кількість днів (за період часу з 22 квітня 2020 року по 11 листопада 2020 року), а саме 140 днів (квітень 2020 року - 7 робочих днів; травень 2020 року - 19 робочих днів; червень 2020 року - 20 робочих днів; липень 2020 року - 23 робочих днів, серпень 2020 року - 20 робочих днів, вересень 2020 року - 22 робочих днів, жовтень 2020 року - 21 робочий день; листопад 2020 року - 8 робочих днів), та складає суму у 73335 гривень 80 копійок. Саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року №10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Однак позивачем не надано суду жодних доказів, як отримання ним правничої допомоги у адвоката, так і понесених витрат на неї.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем документально не доведений факт понесення витрат на правову допомогу у розмірі 1500 гривень, через що вказані позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача понесені позивачем судові витрати.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 354-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» (49008, м. Дніпро, вул. Криворізька, буд. 1, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 73355 (сімдесят три тисячі триста п`ятдесят п`ять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 840 гривень 80 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутні у судовому засіданні, його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи, які не були присутні у судовому засіданні, його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна