УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року

м. Київ

справа № 635/3701/16-ц

провадження № 61-11978ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, служба у справах дітей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, служба у справах дітей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, служба у справах дітей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим будинком

АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 5 листопада 2020 року стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 602,40 грн у відшкодування судового збору; на користь ОСОБА_2 - 747,20 грн.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 204,80 грн у відшкодування судового збору; на користь ОСОБА_2 - 1 494,40 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , залишено без задоволення, рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року - без змін.

Не погоджуючись із рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постановою Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року заявник вказує неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 1 липня 2021 року у справі № 46/603, від 13 квітня 2021 року у справі № 909/722/14, від 16 грудня 2020 року у справі № 908/1908/19, від 6 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і задовольняючи позов, Харківський районний суд Харківської області виходив із того, що у разі наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування жилим приміщенням. З огляду на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у будинку

АДРЕСА_1 не проживають, членами сім`ї власників не є, мають інше житло для проживання, суд не вбачав підстав для збереження за ними права на проживання у вказаному будинку.

З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильне застосування норм матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 11 березня 2011 року ОСОБА_6 придбав житловий будинок АДРЕСА_1 житловою площею 30,90 кв.м, загальною площею 53 кв.м з надвірними будівлями.

На підставі договорів дарування від 4 квітня 2016 року ОСОБА_6 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці вказаного житлового будинку.

У житловому будинку зареєстровані ОСОБА_3 та її син ОСОБА_5 , що судами установлено на підставі довідки виконавчого комітету Липецької сільської ради Харківського району Харківської області № 401 від 4 квітня 2016 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровані у будинку з 3 жовтня 2012 року за згодою попереднього власника ОСОБА_6 , при цьому членами його сім`ї вони не були.

З акта, складеного депутатом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області Лабейко В. І., від 25 травня 2016 року судами встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 непридатний для проживання (відсутнє опалення, електропостачання, вода, каналізація), перебуває на стадії будівництва, в ньому ніхто не проживає.

7 липня 2017 року на підставі заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, поданої ОСОБА_3 , у вказаному будинку зареєстровано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за письмовою згодою її батька - ОСОБА_7 .

З акта, складеного депутатом Липецької сільської ради Харківського району Харківської області Лабейко В. І. за участю сусідів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , від 7 квітня 2020 року судами встановлено, що в будинку ніхто не проживає, оскільки він для проживання не придатний.

Служба у справах дітей виконавчого комітету Липецької сільської ради Харківського району Харківської області надала висновок від 14 червня 2021 року № 43, зі змісту якого судом апеляційної інстанції встановлено, що 26 травня 2021 року представниками служби у справах дітей в присутності власника будинка ОСОБА_1 здійснено виїзд до житлового будинка АДРЕСА_1 з метою обстеження житлово-побутових умов та виявлення факту проживання в будинку неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Службою у справах дітей виконавчого комітету Липецької сільської ради Харківського району Харківської області встановлено, що будинок перебуває у занедбаному стані у зв`язку із його тривалим невикористанням. Факт проживання осіб у вказаному будинку не встановлено.

Крім того, службою у справах дітей встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_3 батьківських обов`язків щодо неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки ОСОБА_3 протягом останніх двох років перебуває на заробітках у Республіці Польщі, на телефонні дзвінки не відповідає.

ОСОБА_4 проживає у родині її дядька ОСОБА_10 у будинку АДРЕСА_2 , навчається в 11 класі Комунального закладу «Слобожанський ліцей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області».

Під час бесіди з батьком ОСОБА_4 , службою у справах дітей виконавчого комітету Липецької сільської ради Харківського району Харківської області встановлено, що батько виявив бажання забрати дитину до себе; дитина під час бесіди виявила бажання проживати разом із батьком.

При вирішенні справи про визнавання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком її виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.

Судами попередніх інстанцій враховано, що у житловому будинку АДРЕСА_1 відповідачі не проживають; у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наявне інше житло.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що спірне житлове приміщення належить позивачам на праві власності, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є членами сім`ї власників, угода про порядок користування приміщенням не укладалася, тому відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову, оскільки тривале непроживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному житловому будинку, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб не вважати вказане майно житлом відповідачів у розумінні статті 8 Конвенції.

Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню, оскільки у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для задоволення позову є законним і обґрунтованим, тобто таким, який відповідає завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17, від 1 липня 2021 року у справі № 46/603, від 13 квітня 2021 року у справі № 909/722/14, від 16 грудня 2020 року у справі № 908/1908/19, від 6 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 18 червня 2020 року у справі № 909/965/16, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, відхиляється касаційним судом, оскільки правовідносини у вказаних справах не є подібними із правовідносинами у справі № 635/3701/16-ц.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Посилання заявника на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 592/1521/17 також відхиляється касаційним судом з огляду на наступне.

У вказаній справі касаційний суд скасував судові рішення судів попередніх інстанцій з огляду на те, що спір безпосередньо стосувався права неповнолітньої на користування житлом, а тому у відповідності до статті 19 Сімейного кодексу України участь органу опіки та піклування у розгляді такої справи є обов`язковою.

Проте у справі № 635/3701/16-ц третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, є служба у справах дітей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, яка залучена Харківським апеляційним судом у відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 365 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень у відповідній частині.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком, є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року в оскаржуваній частині суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 червня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, служба у справах дітей Липецької сільської ради Харківського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук