02.08.2021 Єдиний унікальний номер 205/7913/19
Єдиний унікальний номер 205/7913/19
Провадження № 2/205/1577/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Приходченко О.С.

при секретарі Король Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв Станіслав Петрович, про визнання договору довічного утримання недійсним та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 13 вересня 2019 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П., про визнання договору довічного утримання недійсним.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково і заборонено проведення будь-яких реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2019 року було витребувано: у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Базилєва С.П. копії матеріалів нотаріальної справи щодо оформлення договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 ; у Другої дніпровської держнотконтори - копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради - матеріали інвентаризаційної справи квартири АДРЕСА_1 , а саме: копії правовстановлюючих документів та довідки кооперативу від 22 вересня 1992 року про сплату пайового внеску.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2020 року заяву ОСОБА_2 про допит свідків було задоволено.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду.

Позивач у своєму уточненому позові та відповіді на відзив посилалася на те, що ОСОБА_4 з 27 квітня 1952 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Від даного шлюбу у них народилися ОСОБА_6 - батько позивача, та відповідач ОСОБА_3 . За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям ОСОБА_8 було придбано кооперативну квартиру АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ), про що 29 вересня 1992 року було видано довідку кооперативу про сплату пайового внеску, право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в МБТІ м. Дніпропетровська за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - батько позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід, ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті ОСОБА_4 у встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку спадкування за представленням. Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті діда, ОСОБА_4 у зв`язку із відсутністю права власності на квартиру АДРЕСА_1 . Із зазначеної постанови позивачеві стало відомо, що 18 березня 2006 року ОСОБА_4 уклав договір довічного утримання (догляду) на користь відповідача ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963. Зазначила, що договір довічного утримання є недійсним, оскільки частка співвласників у спільному майні не визначалася перед його укладенням. Спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 ОСОБА_5 помела ІНФОРМАЦІЯ_2 . Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину на належну їй частку квартири у праві спільної сумісної власності був її чоловік ОСОБА_4 , який був зареєстрований та проживав з померлою дружиною на день її смерті. Таким чином, оскільки договір довічного утримання є недійсним в силу того, що при його укладенні не було визначено частки подружжя у праві спільної сумісної власності, на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , він був власником квартири в цілому. Проте, оскільки право власності на нерухоме майно не було зареєстровано за померлим спадкодавцем у зв`язку з укладенням ним спірного договору довічного утримання, позивач позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , у позасудовому порядку. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є його донька, відповідач ОСОБА_3 , і позивач, як донька померлого сина ОСОБА_4 , ОСОБА_6 . Зауважила, що підставою позовних вимог є не його невиконання набувачем, а саме порушення вимог про визначення частки співвласників у спільному майні або визначення порядку користування майном. Таким чином, спірна квартира була придбана подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі та пайовий внесок було сплачено за спільні кошти подружжя. Згідно з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами № 20/5 від 03 березня 2004 року, а саме п. 83 Інструкції встановлено, що якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути посвідчений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення порядку користування цим майном між співвласниками. Аналогічні приписи містить ст. 67 СК України. Питання про спадкування після смерті ОСОБА_5 не виникало, оскільки ОСОБА_4 пережив свою дружину, проживав з нею, був зареєстрований та був спадкоємцем першої черги, тобто, фактично прийняв спадщину. Просила суд визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 18 березня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . У своїй заяві до суду представник позивача просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у своєму відзиві та заперечення на відповідь на відзив, а її представник у ході судового розгляду посилалися на те, що 18 березня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 і її дідом, ОСОБА_4 , було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963, на умовах якого ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ), яка належала ОСОБА_4 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 13 жовтня 1992 року МБТІ м. Дніпропетровська. При укладенні спірного договору дружиною ОСОБА_4 ОСОБА_5 було надано згоду на його укладення, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Спірний договір довічного утримання сумлінно виконувався відповідачем. З 2006 року по 2012 рік вона проживала з дідом, доглядала його, у 2012 році з ОСОБА_4 почала проживати відповідач ОСОБА_3 , яка є його донькою та матір`ю відповідача ОСОБА_2 . При укладенні спірного договору довічного утримання ОСОБА_4 повністю усвідомлював природу правочину і значення своїх дій, за письмової нотаріально посвідченої згоди своєї дружини ОСОБА_5 передавши у власність ОСОБА_2 належну йому квартиру на умовах, визначених договором, які відповідали його волі. Крім цього, до суду з вимогами про розірвання договору довічного утримання має право звернутися лише відчужувач. Померлий ОСОБА_4 за життя з позовом про розірвання договору не звертався. Таким чином, відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним, оскільки відчужувач не звертався з позовом до суду, а дані правовідносини не допускають правонаступництва. Заперечували проти твердження позивача, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , оскільки остання членом кооперативу не була, пайові внески не сплачувала, а згідно з реєстраційним посвідченням, виданим 13 жовтня 1992 року МБТІ м. Дніпропетровська, квартира АДРЕСА_1 (раніше Дніпропетровськ) є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. При посвідченні договору нотаріусом було отримано письмову згоду від дружини відчужувача - ОСОБА_5 , після смерті якої ніхто прав на її частку квартири не заявляв, із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріальної контори не звертався. На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 з нею проживав і був зареєстрований її чоловік, ОСОБА_4 , був єдиним спадкоємцем за законом і прийняв спадщину після її смерті. Оскільки, крім позивача і відповідача ОСОБА_3 , є інші спадкоємці першої черги: сестра позивача ОСОБА_9 , відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності саме на Ѕ частину квартири. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача у своїй заяві до суду просила справу розглядати у її відсутність, проти позовних вимог заперечувала, просила відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_3 у своєму відзиві на уточнену позовну заяву, запереченнях на відповідь на відзив та судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син, ОСОБА_6 , і донька, ОСОБА_3 ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її батьком, відповідач ОСОБА_2 - її донька і онука померлого ОСОБА_4 , якому на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі реєстраційного посвідчення від 13 жовтня 1992 року. 18 березня 2006 року між відповідачем ОСОБА_2 і ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 963. При укладення спірного договору, дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 надала письмову згоду на його укладення, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 із позовом про розірвання договору до суду не звертався. Син ОСОБА_4 , ОСОБА_6 помер у 1996 році. У березні 2020 року стало відомо, що ОСОБА_1 , яка є донькою померлого ОСОБА_6 , звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . У своїй заяві позивач зазначила іншого спадкоємця - відповідача ОСОБА_3 . Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року ОСОБА_1 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Відповідач ОСОБА_2 спірний договір сумлінно виконувала особисто, у період з 2006 року по 2012 рік проживала разом з ОСОБА_4 , а згодом його виконання здійснювалося відповідачем ОСОБА_3 , яка з 2012 року почала постійно проживати з батьком, при цьому ОСОБА_2 сумлінно здійснювала матеріальне забезпечення щомісячно. Похованням ОСОБА_5 і ОСОБА_4 займалися виключно відповідачі. Право на звернення до суду з вимогою про розірвання договору довічного утримання має лише відчужувач, оскільки позивач не є відчужувачем, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним у зв`язку із його неналежним виконанням. Спірна квартира належала ОСОБА_4 та є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , який був членом кооперативу і виплатив пайовий внесок. Дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не була членом кооперативу, участі у виплаті пайового внеску не брала. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для визначення майна спільною сумісною власністю подружжя. При посвідченні спірного договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, приватним нотаріусом була отримана згода дружини відчужувача, як того вимагає чинне законодавство. З моменту укладення договору і до дня своєї смерті ОСОБА_5 договір довічного утримання не оспорювала, з позовом про його оспорювання не зверталася. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 була членом кооперативу і приймала участь у виплаті пайового внеску. ОСОБА_4 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав право на укладення договору довічного утримання, отримавши письмову згоду своєї дружини. Також зазначила, що позивач посилається на порядок вчинення нотаріальних дій від 22 лютого 2012 року, який на день укладення спірного договору довічного утримання не був чинним. Позовні вимоги про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають, оскільки, окрім ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , є інший спадкоємець першої черги - рідна сестра позивача, тому відсутні правові підстави для визнання права власності на Ѕ частину квартири за позивачем. При вирішенні правовідносин, які виникли між сторонами, підлягає до застосування ст. 65 СК України, яка надає подружжю право на розпорядження спільним майном за взаємною згодою, а не ст. 67 СК України. Спорів між подружжям ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відносно квартири АДРЕСА_1 не існувало, за їх спільною згодою і спільним рішенням було укладено договір довічного утримання від 18 березня 2006 року. ОСОБА_4 і ОСОБА_5 доглядали і лікували виключно відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Базилєв С.П. у судове засідання не з`явився, про час та дату судового розгляду повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у зв`язку із зайнятістю, рішення просив ухвалити відповідно до норм чинного законодавства.

Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 квітня 1952 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстрували шлюб (т. 1 а.с. 73). Від шлюбу у них народився син, ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 21), і донька ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 68).

21 липня 1984 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 і змінила прізвище на ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 68).

ОСОБА_6 є батьком ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 71).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер (т. 1 а.с. 70 оберт).

19 серпня 2000 року ОСОБА_13 зареєструвала шлюбу з ОСОБА_14 і змінила прізвище на ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 71).

Згідно з реєстраційним посвідченням від 13 жовтня 1992 року, виданим на підставі довідки ЖБК, ОСОБА_4 належала квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 83), право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (т. 1 а.с. 82).

Відповідно до членської книжки ЖБК № 187 квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_4 із сім`єю ОСОБА_5 - дружина, ОСОБА_3 - донька, і ОСОБА_6 - син (т. 1 а.с. 128-130).

18 березня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований у реєстрі за № 963 (т. 1 а.с. 78-79).

ОСОБА_5 надала письмову заяву, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстровану в реєстрі за № 961, якою надала згоду своєму чоловікові, ОСОБА_4 , на укладання договору довічного утримання з ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка придбана ними у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с. 80).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла (т. 1 а.с. 154).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 61).

26 лютого 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 60 оберт).

27 червня 2019 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 71 оберт).

Згідно з довідкою ЖБК № 187 від 02 квітня 2020 року, ОСОБА_4 був членом ЖБК № 187 «Петровець» і ним було сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 проживав і вів сумісне господарство зі своєю дружиною, ОСОБА_5 , до її смерті, після продовжував проживати у даній квартирі до своєї смерті (т. 1 а.с. 201).

Відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, наданих Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 24 липня 2019 року, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 08 липня 1997 року і подень смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була зареєстрована за адресою: м. АДРЕСА_1 , з реєстраційного обліку не знята; склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) становить дві особи ОСОБА_4 , з 08 липня 1997 року і по день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ); ОСОБА_2 , зареєстрована з 26 червня 2002 року і по теперішній час; склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) становить дві особи: ОСОБА_5 , зареєстрована з 08 липня 1997 року і до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), з реєстраційного обліку не знята; ОСОБА_2 , зареєстрована з 26 червня 2002 року і по теперішній час (т. 1 а.с. 76-76 оберт).

Після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, відомості у Спадковому реєстрі відсутні (т. 1 а.с. 153).

Постановою Другої дніпровської державної нотаріальної контори від 02 липня 2019 року ОСОБА_1 , відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 72). Підставою нотаріус вказав відсутність права власності на зазначене квартиру за спадкодавцем.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 було зареєстровано у 1992 році, під час його перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 .

На час виникнення права власності на спірну квартиру до правовідносин правового майна подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 слід застосувати закон, який був чинний на день виникнення правовідносин, а саме: Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до приписів ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною 1 статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Сам факт не звернення ОСОБА_5 до суду із позовом про розподіл майна подружжя не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність подружжя.

Таким чином, подружжю ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 , і частка кожного із подружжя в якій становила по Ѕ частині спірного об`єкта нерухомого майна.

При цьому суд приходить до висновку, що у даному випадку укладенню спірного договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року мало передувати виділення часток у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , оскільки відчужувачем був один із подружжя, а саме ОСОБА_4 , а не подружжя разом. В даному випадку має бути застосовано положення ч. 1 ст. 67 СК України, відповідно до присів якої дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном, а не положення ст. 65 СК України.

Судом не приймаються до уваги твердження сторони відповідача, що квартира АДРЕСА_1 була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки належних доказів зазначеному відповідачами судові надано не було, а сам по собі факт того, що членом кооперативу був ОСОБА_4 , не спростовує ту обставину, що спірну квартиру було надано на сім`ю з чотирьох осіб: чоловіка, дружину та двох дітей, а також те, що пайові внески сплачувалися за рахунок сумісних коштів подружжя ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 (колишня назва Дніпропетровська. Відповідно до матеріалів справи, на день відкриття спадщини з нею проживав і був зареєстрований її чоловік, ОСОБА_4 , який і був титульним власником квартири. Із заявою про виділ частки померлої дружини і прийняття спадщини після її смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертався. Оскільки він як спадкоємець першої черги проживав і був зареєстрованим із ОСОБА_5 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , то фактично прийняв спадщину після її смерті.

Відповідно до положень ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 747 ЦК України встановлено, що майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується. Якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Таким чином, ОСОБА_5 надала згоду на укладення своєму чоловікові, ОСОБА_4 , договору довічного утримання з ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка була набута ними у зареєстрованому шлюбі, про що зазначено у нотаріально посвідченій заяві від 18 березня 2006 року, проте, вона не була стороною спірного договору довічного утримання від 18 березня 2006 року, договорів на користь інших осіб щодо відчуження своєї частки квартири нею укладено не було, як і не було у встановленому порядку виділено її частку зі спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, Ѕ частина спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , була успадкована ОСОБА_4 , який фактично прийняв спадщину після смерті дружини, та оскільки набуття права на спірний об`єкт нерухомого майна відбулося вже після укладення договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , успадкована померлим Ѕ частина квартири після смерті ОСОБА_5 не увійшла до обсягу майна, яке набуває сторона за договором довічного утримання, і має спадкуватися на загальних підставах спадкоємцями. Тобто, договір довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року є недійсним в частині набуття права власності на квартиру в цілому, оскільки при укладенні договору відчужувач - ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися Ѕ частиною квартири, яка належала його дружині, ОСОБА_5 , на праві спільної сумісної власності подружжя.

Частино 1 статті 753 ЦК України встановлено, що набувач та відчужувач можуть домовитися про заміну речі, яка була передана за договором довічного утримання (догляду), на іншу річ.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 213 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст 203 цього Кодексу.

Зокрема, ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

При цьому суд не погоджується із твердженнями позивача, що спірний договір довічного утримання має бути визнаним недійсним в цілому, оскільки власник розпорядився належною йому власністю на власний розсуд, тому відсутні правові підстави для визнання договору недійсним, у тому числі і на частину квартири, яка належала ОСОБА_4 .

За таких обставин, позовні вимоги про визнання договору довічного утримання (догляду) від 18 березня 2006 року підлягають частковому задоволенню і зазначений договір підлягає визнанню недійсним в частині Ѕ частини спірної квартири, яка на час його нотаріального посвідчення належала на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З урахуванням зазначених обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 належало Ѕ частина спірної квартири, тому договором довічного утримання мала охоплюватися лише та частина майна, на яке відчужувач мав право на момент укладення договору від 18 березня 2006 року.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , то позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

При цьому, положеннями ч. 1 ст. 1266 ЦК України встановлено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Оскільки спадкоємець першої черги, син спадкодавця ОСОБА_6 , після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер до відкриття спадщини, позивач, яка є його донькою, має право на спадкування частини спадщини, яка належала б за законом її батькові.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Позивачем і відповідачем ОСОБА_3 протягом строку, встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України, було у встановленому порядку подано заяви про прийняття спадщини.

Таким чином, оскільки до спадщини за законом увійшла Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , згідно з матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями, які у встановлений законом шестимісячний строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, є ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , то враховуючи приписи ч. 1 ст. 1267 ЦК України, їх частки є рівними, тобто, по ј частині вказаної квартири.

Таким чином, позовні вимоги про визнання права власності підлягають задоволенню в частині визнання за позивачем права власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 , у задоволенні інших позовним вимог в цій частині позивачеві слід відмовити.

Суд не приймає до уваги доводи відповідачів, викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив, зокрема, що право на частину спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , має сестра ОСОБА_1 , оскільки зазначена особа не проживала і не була зареєстрована з померлим спадкодавцем, тобто фактично не прийняла спадщину, із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася, що підтверджується копією спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_4 , позовні вимоги про визнання за нею права на спадщину нею заявлено не було. За таких обставин, суд позбавлений законних підстав вирішувати права особи, яка не зверталася із позовом до суду з метою їх захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до було сплачено судовий збір у загальному розмірі 5 918 гривень 92 коп. (т. 1 а.с. 1, 23, 137).

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 1 767 гривень 88 коп. з кожної (768 гривень 40 коп. судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру + 384 гривні 20 коп. судовий збір за заяву про забезпечення позову + 2 383 гривні 16 коп. судовий збір за позовну вимогу майнового характеру (ринкова вартість квартири 953 265 гривень /4 - 238 316 гривень 25 коп.) = 3 535 гривень 76 коп. / 2 = 1 767 гривень 88 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст. 22, ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ч. 1 ст. 67 СК України, ст.ст. 203, 215, 217, 1216, 1217, 1218, ч. 1 ст. 1261, ч. 1 ст. 1267, ч. 1 ст. 1268 ЦК України, ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142, ст.ст. 263, 264 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсним договір довічного утримання (догляду), укладений 18 березня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим Станіславом Петровичем (місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_4 ) і зареєстрований в реєстрі за № 963, в частині передачі у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , яка на праві спільної сумісної власності подружжя належала ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом за правом представлення після смерті діда, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 1 767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) гривень 88 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ) судовий збір у розмірі 1 767 (одна тисяча сімсот шістдесят сім) гривень 88 коп.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: