Дата документу 29.03.2021
Провадження № 2/334/213/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Козлової Н.Ю., при секретарі Зоріній С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, про встановлення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2013 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком якого є відповідач, вказавши в позові, що відповідач протягом трьох років ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, взагалі не спілкується ні з матір`ю дитини, ні з дитиною, не вітає його з днем народження та взагалі самоусунувся від своїх батьківських обов`язків.

24 березня 2014 року було ухвалено заочне рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про позбавлення батьківських прав було задоволено, позбавлено ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав, відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

29.10.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення.

29.11.2018 року заочне рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя скасовано та призначено для розгляду.

01.09.2019 року до початку судового розгляду відповідач ОСОБА_4 надав суду зустрічний позов про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, про встановлення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним.

Ухвалою суду від 26.03.2019 року зустрічний позов прийнятий до провадження та об`єднаний з первісним позовом.

У судовому засіданні представник позивача наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просив суд задовольнити його та взяти до уваги позицію дитини, який не бажає спілкуватися з батьком.

Стосовно зустрічного позову, представник позивача доводив суду, що мати не створює перешкод для спілкування дитини разом з батьком, але сама дитина не бажає з ним спілкуватися, а тим більш зустрічатися з ним, тому у задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено.

ОСОБА_2 (відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом) просив суд відмовити у задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав відносно його сина, оскільки він не самовідторонявся від участі у його вихованні та утриманні. Він регулярно сплачує аліменти та намагається налагодити стосунки з сином. Саме з цих підстав, він звернувся до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною.

Відповідач впевнений, що син, коли підросте самостійно прийме рішення, спілкуватися з батьком або ні, тому просить суд не позбавляти його батьківських прав та задовольнити його зустрічний позов.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст.81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 28 вересня 2003 року, позивачка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Фактично шлюбні стосунки було припинено з вересня 2009 року, вони з Відповідачем проживають окремо, дитина проживає разом з матір`ю та повністю знаходиться на її утриманні. При цьому, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з матір`ю.

З 21 грудня 2009 року, за рішенням суду, відповідач повинен сплачувати аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина - ОСОБА_3 .

За рішенням суду від 12.10.2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

В силу життєвих обставин, ОСОБА_2 виїхав з України та з 2011 року і на теперішній проживає у Болгарії. Приїхати на Україну він не може.

З матеріалів справи, та з показів самої ОСОБА_1 вбачається, що батько ОСОБА_2 мав змогу та спілкувався з дитиною до листопада 2010 року, після чого стосунки позивача та відповідача погіршилися та мати припинила спілкування батька з дитиною.

З цих підстав, ОСОБА_2 звернувся до органу опіки та піклування про встановлення графіку побачень з дитиною і до 2011 року спілкування з дитиною були більш менш систематичними. А після виїзду ОСОБА_2 за кордон, спілкування припинилося взагалі.

У судовому засіданні був допитаний неповнолітній ОСОБА_3 в присутності матері та представника органу опіки та піклування. Зі слів дитини, батька свого не пам`ятає. Наразі з батьком не спілкується

Підстави з яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені ст. 164 Сімейного кодексу України, в тому числі у зв`язку з ухиленням від виконання ними своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Як роз`яснено у п.п. 15, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із внесеними змінами, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. ст. 164, 165, 166 Сімейного кодексу України, постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (зі змінами), з якої вбачається, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи; позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Сімейного кодексу України стосовно виконання батьками обов`язку щодо виховання, утримання та піклування про своїх неповнолітніх дітей, підстав позбавлення батьківських прав, Закону України «Про охорону дитинства», тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 151 цього Кодексу, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Як роз`яснив Верховний Суд України в п. 15 постанови Пленуму від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

06 травня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 753/2025/19 задовольнив касаційну скаргу, дійшовши висновку, що факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав, подання апеляційної скарги свідчать про інтерес батька до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Доводи позивача як на підставу для позбавлення батьківських прав про те, що відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, не приймає участі у вихованні, суд не вважає достовірними, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача. Неактивна участь батька в житті сина спричинена на думку суду в тому числі і негативним ставленням сторін один до одного.

Беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про подальше ухилення його від виховання дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав суду не було надано. Наданий суду висновок Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 , суд не вбачає підстав погодитися з даним висновком.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і суд у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків з урахуванням їх характеру, особи батька чи матері, а також інших конкретних обставин справи, може задовольнити позов про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості батька, матері та їх поведінці. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав, сплата аліментів, свідчить про його інтерес до дитини.

З урахуванням вищезазначеного суд дійшов висновку, що підстав для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 немає, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Стосовно зустрічного позову, суд приходить до наступного висновку:

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 посилався на порушення відповідачем розпорядження яким був визначений порядок участі батька у вихованні дитини, а також запропонував свій графік побачень з урахуванням теріторальної визначеності ( місця проживання батька та матері).

ОСОБА_2 вважає, що при існування телекомунікаційної системи інтернет, можливо спілкуватися шляхом з використанням програм Viber. WhatsApp, Skype або Google Chrome) в приміщенні служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради або органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району в присутності соціального працівника або психолога і без присутності матері. У разі відсутності погодження зобов`язати відповідача ( ОСОБА_1 ) приводити ОСОБА_3 для телефонного спілкування протягом 1 години за адресою служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради (69001, м. Запоріжжя, вул. Зелінського, 3) кожен понеділок о 16:00 за Київським часом.

Рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини закріплена ст. 141 СК України. Тому, той з батьків, з ким вона проживає, не має права перешкоджати другому з батьків здійснювати свої батьківські права, якщо його спілкування з дитиною не завдає шкоди її фізичному та психічному здоров`ю, моральному розвитку.

Статті 158, 159 СК України визначають порядок вирішення спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Зокрема, спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, попередньо розглядає орган опіки і піклування.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною є : чинення перешкод тим з батьків, з ким проживає дитина, спілкуванню та вихованню дитини другим з батьків, який проживає окремо від неї; недодержання вимог рішення органу опіки та піклування.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка не дозволяє йому бачитися з дитиною, перешкоджає у спілкуванні.

Крім того, зі змісту позовних вимог ОСОБА_2 , який просить суд встановити порядок його участі у вихованні сина, відмінний від того порядку, який був визначений органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, яким встановлено спосіб його участі у вихованні сина та який не був предметом розгляду органу опіки та піклування.

Посилання ОСОБА_2 , що відповідачка чинить вплив на дитину у зв`язку з чим він не бажає бачитися з батьком не підтверджено належними засобами доказування та спростовано показами дитини.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення зустрічних позовних вимог відсутні, а звідси суд відмовляє ОСОБА_2 у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12.13,15,16, 78,81,89,141, 263-265,340 ЦПК України, ст.141, 150, 151,153, 158,159, 164, 165, 166 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, про встановлення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з ним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду в 30-денний строк з дня складання повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н.Ю.Козлова