УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року

м. Київ

справа № 528/306/20

провадження № 61-11839ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач -Акціонерне товариство «Полтаваобленерго»,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко Сергій Миколайович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства (далі - АТ) «Полтаваобленерго» про захист прав споживача, в якому просив:

- визнати недійсним акт № 00002347 від 3 березня 2020 року про порушення споживачем ОСОБА_1 правил користування електричною енергією;

- визнати недоведеним факт порушення правил споживання електроенергії;

- визнати рішення комісії АТ «Полтаваобленерго» від 8 квітня 2020 року, оформлене протоколом, таким, що ухвалене на підставі недійсного акта про порушення правил користування електроенергією;

- визнати неправомірними дії АТ «Полтаваобленерго» щодо складення 3 березня 2020 року акту № 00002347 про встановлення факту порушення ОСОБА_1 правил споживання електроенергії.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 січня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним рішення комісії АТ «Полтаваобленерго» від 8 квітня 2020 року, оформлене протоколом, таким, що ухвалене на підставі недійсного акта № 00002347 від 3 березня 2020 року про порушення правил користування електроенергією.

У іншій частині позову відмовлено.

Стягнено з АТ «Полтаваобленерго» в дохід держави судовий збір у розмірі 820,40 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року апеляційну скаргу АТ «Полтаваобленерго» задоволено, рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 січня 2021 року в частині задоволення позову скасовано і ухвалено нове судове рішення у цій частині, яким у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Полтаваобленерго» 1 230,60 грн у відшкодування судових витрат.

Не погоджуючись із постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко С. М., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення і залишити в силі рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 15 січня 2021 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Підставою касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 рокузаявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 923/478/17, від 6 лютого 2020 року у справі № 908/384/19, від 17 лютого 2020 року у справі № 906/941/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалюючи рішення і частково задовольняючи позов, Гребінківський районнй суд Полтавської області виходив із того, що ОСОБА_1 не перешкоджав працівникам АТ «Полтаваобленерго» у доступі до лічильника та акти про недопуск до приладів обліку не складалися; прилад - «частотнік», який зупиняє лічильник, відповідачем не виявлено, проте в акті про порушення № 00002347 від 3 березня 2020 року зазначено про його наявність, механічних пошкоджень, у тому числі обгорілих чи обплавлених дротів, на лічильнику не виявлено. Суд вказав, що АТ «Полтаваобленерго» не надало доказів наявності правових підстав застосування приладу «сканер», яким у ОСОБА_1 прилад «частотнік» зафіксований.

З висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Полтавський апеляційний суд дійшов висновку про те, що за збереження і цілісність засобів комерційного обліку електричної енергії та пломб (відбитків їх тавр) відповідно до акта про пломбування покладається на власника (користувача) електроустановки або організацію, на території (у приміщенні) якої вони встановлені.

Суд апеляційної інстанції вказав, що відсутність пломб на приладі обліку електричної енергії є самостійним видом порушення Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14 березня 2018 року № 312 (далі - Правила) і самостійною підставою для розрахунку обсягу та вартості необлікованої електричної енергії без проведення відповідної експертизи.

Судом апеляційної інстанції за матеріалами справи установлено, що 15 вересня 2009 року АТ «Полтаваобленерго» та ОСОБА_1 укладено договір

№ 20-90 про користування електричною енергією.

Відповідно до акта № від 2 березня 2016 року виконаних робіт із заміни розрахункового засобу обліку, збереження пломб та технічної перевірки стану засобу обліку електричної схеми його підключення та дооблікової електропроводки споживача ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 планово замінено електролічильник на новий лічильник 0231863, опломбовано пломбою № МН2885, пломбою № С23665486 з індикатором магнітного поля та пломбою на іншому обладнані: місце ОПС № МН2889. Акт підписаний електромонтером ОСОБА_2 та ОСОБА_1

3 березня 2020 року під час проведення перевірки дотримання Правил на АДРЕСА_1 представниками АТ «Полтаваобленерго» виявлено порушення пунктів 2.3.4, 5.5.5.8, 8.2.4 Правил; виявлено відсутність пломби № С23665486 на клемній кришці лічильника; вчинення інших дій споживачем, які призвели до зміни показів засобів вимірювання техніки, що призвело до необліку електричної енергії; виявлено встановлення пристрою випромінювання електромагнітних полів, внаслідок чого спожита енергія не враховувалася. Установлено, що пристрій випромінювання підключено до мережі 220 В, пристрій з відгалуженням від пристрою розташовано на корпусі лічильника. Виявити порушення при контрольному огляді можливості не було, оскільки він мобільний. За наслідками перевірки складено акт № 00002347 від 3 березня 2020 року.

3 березня 2020 року АТ «Полтаваобленерго» складено акт тимчасового збереження речового доказу, вилучено лічильник електричної енергії № 0231863, речовий доказ запаковано та опломбовано пломбою оператора системи № С56026072.

Протоколом засідання комісії від 8 квітня 2020 року про розгляд акта порушення споживачем Правил комісія АТ «Полтаваобленерго» за участі ОСОБА_1 ухвалила рішення про проведення нарахування з 8 вересня 2019 року до 3 березня 2020 року за необліковану активну електроенергію. Всього до сплати нараховано 171 303,21 грн, у тому числі податок на додану вартість у розмірі 28 550,51 грн.

Вирішуючи спір, дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши норми права, з`ясувавши характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов в частині визнання незаконним рішення комісії АТ «Полтаваобленерго» від 8 квітня 2020 року не підлягає задоволенню з огляду на наявність ознак втручання (у вигляді відсутності пломби № С23665486 на клемній кришці лічильника). Крім того, споживач не вчинив жодних дій щодо повідомлення про виявлене ушкодження засобу обліку. Полтавський апеляційний суд правильно вказав, що відсутність пломб на приладі обліку електричної енергії є самостійним видом порушення Правил і підставою для розрахунку обсягу та вартості необлікованої електричної енергії.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 923/478/17, відхиляються касаційним судом оскільки правовідносини у вказаній справі не є подібними із правовідносинами у справі № 528/306/20.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Посилання заявника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 6 лютого 2020 року у справі № 908/384/19, від 17 лютого 2020 року у справі № 906/941/18 також відхиляються касаційним судом, оскільки у вказаних справах судами попередніх інстанцій також установлені порушення Правил споживачами.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко С. М., на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року в оскаржуваній частині є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить із того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у

матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, ухваленою із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для її скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко С. М., на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панченко Сергій Миколайович, на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» про захист прав споживача.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. А. Стрільчук