Ухвала

Іменем України

09 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 522/19266/19

провадження № 61-12368ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року у складі судді: Свяченої Ю. Б., та постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Цюри Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовам до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина - ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, до складу якої входить частка в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира приватизована згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належала позивачу і ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності у рівних частках. Позивач, як чоловік ОСОБА_3 , є спадкоємцем першої черги за законом, від спадкового майна не відмовлявся, тому відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, ним було прийнято спадщину померлої ОСОБА_2 .

Позивач вказував, що у ОСОБА_3 є рідна донька - ОСОБА_2 , яка не проживала разом з останньою в квартирі АДРЕСА_1 . Наприкінці вересня 2019 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де йому і стало відомо про те, що відповідач також звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. ОСОБА_3 тяжко хворіла, у неї був поставлений діагноз ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ІІІ-ІV ср. Кл., гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3,гіпохромна анемія, цукровий діабет ІІ типу, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок. З 24 січня 2019 року по 25 квітня 2019 року, у зв`язку із переломом шийки лівої стегнової кістки зі зміщенням уламків вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в консультативно-діагностичному відділенні № 1 КНОП «Консультативно-діагностичний центр № 6» м. Одеси та потребувала коштів на протезування. У зв`язку з цим, позивачем було замовлено тотальний ендопротез кульшового суглобу без цементної фіксації вартістю 67 500 грн. У свою чергу відповідач фінансово своїй матері не допомагала, не цікавилась станом її здоров`я. Надавати допомогу відповідач погоджувалась лише за умови, що матір переоформить не неї належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просив:

усунути ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті її матері та його дружини ОСОБА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року у задоволенні позовних ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування за законом відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Суд першої інстанції вказав, що позивач не надав до суду будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідачів, а остання відмовила у наданні такої допомоги, суд приходить до висновку, що відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог. Пояснення свідків не містять обставин, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги саме від неї. Доводи позивача, про те, що він сплачував комунальні послуги, оплачував лікарські препарати, операції, не стосуються предмету доказування у цій справі, оскільки позивач повинен довести факт ухилення відповідача від надання ОСОБА_3 яка перебувала у безпорадному стані, допомоги, потребу у такій допомозі від відповідача та можливість її надавати. Не було надано суду належних та допустимих доказів того, що допомоги, яку надавав позивач, було недостатньо і ОСОБА_3 потребувала додаткової постійної допомоги саме від відповідача та якої саме.

Суд першої інстанції зазначив, що у судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорювалось те, що ОСОБА_2 займалась організацією поховання, що підтверджується копією договором-замовлення на організацію та проведення поховання за № 051448 від 02 серпня 2019 року та рахунком фактурою за № 19/Б від 01 серпня 2019 року. Посилання сторони позивача на те, що відповідач за життя довгий час не відвідувала спадкодавця та не надавали їй допомоги, не може бути підставою для задоволення позову про усунення відповідача від права на спадкування, оскільки у справі відсутні докази потреби спадкодавця у такій допомозі і звернення за допомогою та ухилення відповідача від її надання, а тому лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві, який також є не доведений, недостатній для задоволення позову. Позивач перешкоджав відповідачеві у спілкуванні з матір`ю та не пускав її до квартири провідувати ОСОБА_3 , так як вважав, що відповідач хотіла щоб б матір залишила їй заповіт. Відповідач ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертизою за № 806103 та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2000 грн. Як вбачається з довідки з ТОВ « Фірма» Наш дом» відповідач працює на посаді оператора котельні. Заробітна плата за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року складав 56 350 грн., що також впливало на можливість відповідача надавати фінансову допомогу померлій ОСОБА_3 , оскільки відповідач потребувала також регулярного обстеження та проведення операційного втручання.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таких правових позицій дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, які викладені в його постановах від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18). Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 не надав суду будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю ОСОБА_3 , а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свою чергу свідчила, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого і правильного висновку про те, що підстави для задоволення позовних вимог, передбачені законом, відсутні.

Апеляційний суд зазначив, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він сплачував комунальні послуги, оплачував лікарські препарати, операції, не стосуються предмету доказування у цій справі, оскільки позивач повинен довести факт ухилення відповідача ОСОБА_2 від надання ОСОБА_3 , яка перебувала у безпорадному стані, допомоги, потребу у такій допомозі від відповідача та можливість її надавати. Тобто, суд першої інстанції правильно вказав, що викладені обставини в своїй сукупності свідчать про відсутність умисних дій чи бездіяльності відповідача, направлених саме на ухилення її від турботи за матір`ю.

ОСОБА_1 21 липня 2021 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а в разі неможливості ухвалення Верховним Судом нового рішення передати справу на новий розгляд.

Підставою, на якій подається касаційна скарга ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року по справі № 644/5164/16-ц, в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц та в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року в справі за № 758/6490/15-ц. Також у касаційній скарзі міститься посилання на те, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Касаційна скарга мотивована тим, що при перегляді справи суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, а саме у постанові від 14 квітня 2021 року по справі № 644/5164/16-ц Верховний Суд зробив такі висновки щодо застосування норми права, передбаченої статтею 1224 ЦК України, у подібних правовідносинах, в якій йдеться про те, що Верховний Суд залишив без змін рішення суду 1-ї інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, якими було усунуто відповідача від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця. Спадкодавець дійсно потребувала допомоги саме від доньки - єдиної рідної особи, яка відповідно до закону і норм моралі зобов`язана та мала змогу надати необхідну допомогу матері. Відповідачка була обізнана і не заперечує протягом 6 місяців перед смертю безпорадний стан матері, їй було відомо про відсутність коштів у матері на лікування, в той час як вона мала змогу протягом січня - липня 2019 року надавати матері таку допомогу, так як вона відповідно до закону повинна надавати допомогу в утриманні тяжкохворої матері та мала змогу в цей період часу надавати її, але свідомо ухилялася від її надання, в зв`язку з чим вважає, що при таких обставинах суди першої та апеляційної інстанції мали прийняти це до уваги при винесенні рішення, надавши належну оцінку поведінці ОСОБА_2 . З матір`ю відповідачка не спілкувалася, в період тяжкого захворювання моєї дружини, а саме у 2019 році в силу збігу тяжкого матеріального положення дружина неодноразово зверталась до доньки-відповідачки по даній справі, благаючи надати їй посильну оізичну та матеріальну допомогу в зв`язку з тим, що вона самостійно не пересувалася і їй був потрібний догляд по наданню особистої гігієни саме жінкою та хоч якісь можливі кошти пов`язані з протезуванням. Відповідачка мала можливість надати матеріальну допомогу, що підтверджується довідками про її доходи, які знаходяться в матеріалах справи. Жодних коштів та посильної допомоги у лікарні відповідачка матері не надавала. Навіть якщо допустити передачу коштів матері відповідачкою то дружина через слабке здоров`я не могла б розпорядитись такими коштами. Відповідачка була обізнана в потребах матері в допомозі, у відсутності коштів на лікування та протезування, що вона являється єдиною рідною людиною матері, що вона розуміла та повинна була розуміти, що я, в силу свого здоров`я та похилого віку, самостійно не впораюсь, а мати потребувала ЇЇ допомоги, але незважаючи на все вона проявила байдужість до життя та здоров`я матері.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Відповідно до копії лікарського свідоцтва про смерть за № 2614 від 02 серпня 2019 року причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна недостатінсть кровообігу та артроскопічна хвороба серця.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на належне ОСОБА_3 майно, зокрема на право на частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3

ОСОБА_2 звернулась із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_3 з 27 листопада 2017 року по 12 січня 2018 року знаходилась на амбулаторному лікуванні в ДСП з діагнозом ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ІІІ-ІV ср. Кл., гіпертонічна хвороба ІІ ст. ризик 3, гіпохромна анемія, цукровий діабет ІІ типу, діабетична ангіопатія нижніх кінцівок.

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного хворого КНП «Консультативно-діагностичного центру № 6» м. Одеса ОСОБА_3 з 25 квітня 2019 року перебувала на амбулаторному лікуванні з діагнозом медіальний перелом шийки лівого стегна зі зміщенням.

Згідно виписки медичної картки хворого № 7072 ОСОБА_3 знаходилась на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону з 13 травня 2019 року по 23 травня 2019 року з діагнозом закритого перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків.

ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальної експертизою за № 806103 та отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2000 грн. Як вбачається з довідки з ТОВ « Фірма» Наш дом» відповідач працює на посаді оператора котельні. Заробітна плата за період з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року складав 56 350 грн., що також впливало на можливість відповідача надавати фінансову допомогу померлій ОСОБА_3 , оскільки відповідач потребувала також регулярного обстеження та проведення операційного втручання.

ОСОБА_2 займалась організацією поховання ОСОБА_3 , що підтверджується копією договором-замовлення на організацію та проведення поховання за № 051448 від 02 серпня 2019 року та Рахунком фактурою за № 19/Б від 01 серпня 2019 року.

Позивач перешкоджав відповідачеві у спілкуванні з ОСОБА_3 та не пускав її до квартири провідувати померлу ОСОБА_3 , так як вважав, що відповідач хотіла щоб б матір залишила їй заповіт.

Суди встановили, що позивач не надав будь-яких переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували її винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а остання відмовила у наданні такої допомоги. Позивачем не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування відповідача, а саме: ухилення відповідача від надання спадкодавцю допомоги при можливості її надання, що характеризується умисною формою вини та потребу померлої у такій допомозі саме зі сторони відповідача, за умови надання допомоги позивачем.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина п`ята статті 1224 ЦК України).

Тлумачення частини п`ятої статті 1224 ЦК України свідчить, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св18) та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18) зроблено висновок, що «ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій».

Встановивши, що відсутні умови, передбачені частиною п`ятою статті 1224 ЦК України для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування за законом, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 14 квітня 2021 року в справі № 644/5164/16-ц, від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц та від 27 лютого 2019 року в справі за № 758/6490/15-ц є необґрунтованими, оскільки висновки в цих справах зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Оскільки суд касаційної інстанції зробив висновок про необґрунтованість касаційної скарги на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, то відсутні підстави для висновку про те, що суд не дослідив зібрані у справі докази згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 23 червня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування за законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук