Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 713/1937/19

провадження № 61-11683св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи(письмового провадження) касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2020 року в складі судді Пилип`юка І. В. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року в складі колегії суддів: Лисака І. Н., Владичана А. І., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за депозитним договором.

Посилалась на те, що 11 травня 2011 року уклала з відповідачем депозитний договір №SAMDN7855 та їй було відкрито особистий рахунок по вкладу № 5880.

За умовами договору за користування коштами позивача відповідач зобов`язаний був сплачувати проценти у розмірі 12% на рік, що становить 1% на місяць. Договір укладений терміном на шість місяців. Сума вкладу становила 15 000 доларів США. За умовами договору, якщо до закінчення терміну його дії вкладник не звертався за припиненням договору, його дія продовжувалася на наступний термін на таких самих умовах.

09 квітня 2014 року вона звернулася до відповідача з вимогою про розірвання депозитного договору та негайне повернення грошових коштів у сумі 15 000 доларів США і нарахованих відсотків.

Сума депозиту їй не повернута, тому відповідач зобов`язаний сплатити 12% річних, оскільки це передбачено договором і нарахування відсотків проводиться до повного повернення вкладнику коштів, внесених на депозит.

На правовідносини за депозитним договором поширюється частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої розмір пені за несвоєчасне повернення суми депозиту становить 169 050,50 доларів США, що в національній валюті України станом на 29 жовтня 2019 року за офіційним курсом Національного банку України становить 4 236 393 грн.

Нарахування та сплата відсотків також є умовою договору, за невиконання якої частиною другою статті 625 ЦК України передбачає відповідальність у вигляді сплати 3% річних. Оскільки відповідач не сплачував позивачу відсотки, то 3% річних за період з 01 березня 2014 року по 29 жовтня 2019 року становить 854,40 доларів США.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь 15 000 доларів США, внесених позивачем за депозитним договором №SAMDN7855; 4 236 393 грн пені за неповернення депозитних коштів; 2 618 293,86 грн пені за неповернення відсотків за користування депозитом; 2 424 доларів США річних на суму неповернутого депозиту; 12 150 доларів США відсотків за депозитним договором; 854,40 доларів США річних на суму несплачених відсотків за депозитом, а всього 6 854 686,86 грн та 30 428, 40 доларів США.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що договір, на підставі якого позивач просить стягнути грошові кошти, з боку відповідача підписано колишньою керуючою Вижницьким відділенням ПАТ КБ «Приватбанк» Кусяк М. І. , відносно якої по даному епізоду розслідується кримінальне провадження.

Позивач не надала належні, допустимі та достатні докази спричинення шкоди посадовою особою банку при виконанні посадових обов`язків, тобто обов`язків, зумовлених трудовим договором, якими саме діями її були спричинено, причинно-наслідковий зв`язок між діями та шкодою, що є обов`язковим при вирішенні питання про стягнення шкоди на підставі статті 1172 ЦК України і з цих підстав позовні вимоги не заявлялися.

За наявності у провадженні СУ ГУНП України в Чернівецькій області кримінального провадження, де розслідуються обставини щодо договору №SAMDN7855 від 11 травня 2011 року мають місце правовідносини з відшкодування шкоди, завданої злочином, а тому питання про відповідальність винуватої особи може бути вирішено лише при наявності вироку у кримінальному провадженні.

Позивач не довела факт укладення договору банківського вкладу.

Постановою Чернівецького апеляційного суду 15 червня 2020 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 26 березня 2020 року в частині відмови у задоволені вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 15 000 доларів США за депозитним договором №SAMDN7855 від 11 травня 2011 року скасовано, провадження в цій частині вимог закрито.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитного договору і стягнення депозитного вкладу в розмірі 15 000 доларів США був предметом судового розгляду та рішенням Вижницького районного суду від 17 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, розірвання договорів та стягнення грошових сум за договорами було відмовлено.

Відтак, з підстав порушення прав споживача спір щодо розірвання депозитного договору та стягнення його розміру між цими самими сторонами був предметом судового розгляду.

Вказана обставина є підставою для закриття провадження у справі в частині вимог до банку про стягнення 15 000 доларів США за депозитним договором № SAMDN7855.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2014 року встановлена обставина відсутності існування депозитного вкладу № SAMDN7855 від 11 травня 2011 року на суму 15 000 доларів США, розміщеного у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення коштів за депозитним договором суд повторно вдався до дослідження цих обставин, проте зазначена процесуальна помилка не вплинула на правильність рішення, не відноситься до обов`язкових підстав для його скасування, тому рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Вижницкього районного суду Чернівецької області від 26 березня 2020 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги заявник посилалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначала, що суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц, Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18, Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року в справі № 6-352цс16.

Крім того, ОСОБА_1 вказувала на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив усі зібрані у справі докази та встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Суди безпідставно взяли до уваги доводи відповідача про неукладеність договору та дійшли неправильного висновку щодо фактичних обставин справи. Договір був підписаний нею як вкладником та головою правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілетом О. В. і був парафований завідуючою Вижницьким відділенням банку Кусяк М. І. Достовірність підпису уповноваженої особи відповідача підтверджено висновками експерта експертної установи Чернівецького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 07 грудня 2017 року № 1970-К.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду в справі № 463/5896/14-ц оскільки банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій. Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення вкладу (депозиту), зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам банківського вкладу, не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Суди безпідставно врахували доводи відповідача про відсутність доказів внесення нею коштів для зарахування на депозитний рахунок за договором. Намагання відповідача перекласти на вкладника відповідальністю за дії працівників банку є неправомірним та не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Неправильними є висновки судів про те, що єдиним доказом внесення коштів може бути касовий ордер.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року в справі № 640/7778/18 закриття провадження в справі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У справі № 713/1203/14-ц, на яку посилається відповідач, предмет позову було відшкодування майнової шкоди, спричиненої неправомірними діями працівника банку на підставі статті 1172 ЦК України.

Предметом позову в цій справі є повернення депозитного вкладу, отже, наявність судового рішення у вищевказаній справі не перешкоджає розгляду цієї справи і не може бути підставою для закриття провадження чи відмови в задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Вижницького районного суду Чернівецької області.

23 вересня 2020 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 02 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

ПАТ КБ «ПриватБанк» направило відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Закриваючи провадження у справі в частині вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 15 000 доларів США за депозитним договором № SAMDN7855 від 11 травня 2011 року, апеляційний суд виходив з того, що вказані вимоги вже були предметом судового розгляду, спір існував між тими самими сторонами та у задоволенні позову було відмовлено у зв'язку з недоведеністю.

Колегія суддів не може у повній мірі погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, вирішено питання щодо тотожного позову, який розглядається, тобто позову, в якому збігаються сторони, предмет і підстави.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення цивільної справи без винесення судового рішення, яким закінчено розгляд справи по суті, наслідком якої є, за загальним правилом, неможливість повторного звернення до суду з тотожним позовом. Ця форма закінчення цивільної справи застосовується у випадку, коли суд незаконно відкрив провадження у справі або коли продовження процесу стає явно неможливим або недоцільним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, постановленого у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, випливає із сутності законної сили такого судового рішення, а саме його виключності.

Так, у справі № 713/1203/14-ц ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у зв`язку зі спричиненням посадовою особою банку шкоди при виконанні посадових обов`язків, що відповідно до статті 1172 ЦК України є підставою для відшкодування майнової шкоди.

У справі, що переглядається, звертаючись з вимогою про стягнення з банку на її користь грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США, внесених нею за депозитним договором №SAMDN7855, а також відсотків та пені, ОСОБА_1 посилалася на статтю 1060, частину другу статті 625 ЦК України, частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

З указаного вбачається, що підстави позову у цивільній справі № 713/1203/14-ц та у справі, яка переглядається, не є ідентичними, оскільки спір виник з інших підстав, тому висновок суду суд апеляційної інстанції, про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення 15 000 доларів США за депозитним договором №SAMDN7855 є помилковим.

Окрім того, помилковим є посилання суду апеляційної інстанції на судові рішення в справі № 713/1187/14-ц з огляду на інший суб`єктний склад учасників справи (позивачем у цій справі є ОСОБА_3 ).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження в справі в частині вимог про стягнення депозитного вкладу, а розгляд інших позовних вимог ОСОБА_1 є взаємопов`язаним з вирішенням питання про стягнення депозитного вкладу, постанова Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року підлягає скасуванню в повному обсязі з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 червня 2020 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков М. Ю. Тітов