КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/6254/20

провадження номер: 22-ц/824/466/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у складі судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька.

Позов мотивований тим, що він у 1986-1987 роках був учасником ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, має статус ліквідатора 2 категорії. Вказував, що роботи в зоні радіаційного забруднення призвели до ураження центральної нервової системи, розвитку синдрому та подальших порушень роботи ендокринної системи, що призвели до виникнення у нього низки захворювань, у зв`язку з чим він потребує постійного лікування. Зазначав, що його сукупний дохід становить 3 278 грн 00 коп. в місяць та після усіх витрат на лікування і утримання будинку є меншим за прожитковий мінімум, а тому він перебуває в скрутному матеріальному становищі. Вказував, що відповідач є його сином та є особою працездатного віку, який проходить військову службу в Збройних Силах України, забезпечений житлом, отримує заробітну плату та низку соціальних пільг, а тому має можливість сплачувати аліменти на його утримання.

З урахуванням наведеного, посилаючись на те, що відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги, позивач ОСОБА_2 просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 аліменти на його утримання у розмірі 2000 грн 00 коп, щомісячно, довічно, з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти у розмірі 2000 грн 00 коп., щомісячно, довічно, з дня набрання рішенням законної сили.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі, однак однак вважає, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі, посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, надання невірної оцінки доказам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судовим наказом Ленінського районного суду міста Полтави від 14 грудня 2017 року у справі №553/2803/17 з відповідача у справі ОСОБА_3 стягуються аліменти на її користь на утримання їх дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що оскаржуваним рішенням порушені її права, зважаючи на те, що в провадженні Ленського районного суду міста Полтави перебуває позов ОСОБА_3 до неї, ОСОБА_1 , про зменшення розміру аліментів. Вказує, що однією з підстав зменшення стягнутого судовим наказом у справі №553/2803/17 розміру аліментів є оскаржуване рішення.

Також вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано, що у позивача ОСОБА_2 є також повнолітній син ОСОБА_5 , який працевлаштований, отримує дохід, одружений на утриманні неповнолітніх дітей не має. Крім того, зазначає , що у позивача є дружина, яка працевлаштована, отримує заробітну плату та мешкає разом із ним. Вважає, що позивачем не доведено факту потреби у матеріальні допомозі, судом не з`ясовано матеріальний та сімейний стан сторін, в тому числі, наявність у відповідача аліментних зобов`язань по утриманню дочки, можливості позивачем одержання матеріальної допомоги від іншого сина, який не має утриманців. Також вказує, що судом не надано оцінку виписці із медичної картки стаціонарного хворого №2245 на ім`я позивача. На думку заявника, оскаржуване рішення суду направлене на мінімілізацію аліментних зобов`язань по утриманню відповідачем дочки ОСОБА_4 .

Учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 з таких підстав.

Згідно п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

У ст.129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).

Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).

Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до положень ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Вказаній нормі кореспондуються приписи ч.1 ст. 352 ЦПК України, згідно якої учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Конструкція ст.352 ЦПК України у системному тлумаченні з ч.1 ст.17 ЦПК України, з врахуванням принципу верховенства права, складовою якого є доступ до суду, дає підстави дійти висновку, що особи, які не брали участі у справі, мають право на апеляційний перегляд справи виключно у випадку, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.

Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст.352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Слід ураховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.

Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/914/19.

Відповідно до приписів ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено , що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 січня 1981 року (а.с.8).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , судом першої інстанції враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд першої інстанції зазначив, що не вбачається підстав, передбачених ст.204 СК України, для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання непрацездатного батька. При визначені розміру аліментів судом враховано розмір доходу позивача, стан його здоров`я, визнання позову відповідачем щодо стягнення з нього аліментів. Тому суд вважав за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 грн 00 коп., щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і довічно.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , зокрема, посилається на те, що оскаржуване рішення суду направлене на мінімілізацію аліментних зобов`язань по утриманню відповідачем їх спільної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте з такими доводами ОСОБА_1 погодитися неможна, оскільки суд першої інстанції не вирішував питання про зменшення розміру аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_4 , а відтак дане рішення суду взагалі не стосується її прав та обов`язків.

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга подана ОСОБА_1 , яка не є учасником даної справи і суд першої інстанції не вирішував питання про її права, свободи, інтереси чи обов`язки, апеляційний суд відповідно до приписів ст.362 ЦПК України закриває апеляційне провадження.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч.2 ст.362 ЦПК України).

Керуючись ст.362 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

У Х В А Л И В :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання батька.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: