Справа № 145/699/20
Провадження № 22-ц/801/651/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2021 рокуСправа № 145/699/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (суддя-доповідач),

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Очеретної М.Ю.,

учасники справи:

особа, яка подала апеляційну скаргу: Вінницька обласна прокуратура,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Рахно - Полівська сільська рада Тиврівського району Вінницької області, Тиврівська районна державна адміністрація, Приватне сільськогосподарське підприємство "Пирогівське",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 цивільну справу за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницької районної державної адміністрації, Тиврівської селищної ради, Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року, ухвалене в складі судді Ратушняка І.О., в залі суду,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, Тиврівської районної державної адміністрації та Приватного сільськогосподарського підприємства "Пирогівське" про визнання права на земельну частку (пай).

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням загальних зборів КСП ім. Пирогова с. Пирогів Тиврівського району Вінницької області від 01.03.1999 року, оформленим протоколом №4 ОСОБА_1 прийнято на роботу та в члени даного КСП.

В подальшому, а саме 11.02.2000 позивача було звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією КСП та з 13.02.2000 прийнято на роботу в реорганізоване ПСП «Пирогівське», з якої звільнено 02.11.2007 за угодою сторін.

На момент прийняття позивача в члени КСП, підприємство мало в колективній власності земельну ділянку сільськогосподарського призначення, тому він, як член КСП ім. Пирогова с. Пирогів Тиврівського району Вінницької області, набув право на земельну частку (пай) в землях, які перебували в колективній власності даного КСП, однак до додаткових списків до державного акта на право колективної власності на землю включений не був та сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не видавався.

З метою виділення належної ОСОБА_1 земельної частки (паю) останній звертався як до Рахно -Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, так і до Тиврівської РДА Вінницької області, які відмовили йому у вирішенні даного питання, посилаючись як на відсутність у нього сертифіката на право на земельну частку (пай), так і на відсутність у них повноважень щодо включення в додаткові списки пайовиків.

ПСП «Пирогівське» с. Пирогів, як правонаступник КСП ім. Пирогова с. Пирогів теж не має змоги вирішити вказане питання, так як земельні ділянки на цей час розпайовані, повноважень включати його в будь-які додаткові списки пайовиків в даний час у ПСП немає.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 звернувшись в суд з позовом, просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 4,98 в умовних кадастрових гектарах на території Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай) розміром 4,98 в умовних кадастрових гектарах на території Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як член КСП ім. Пирогова с. Пирогів Тиврівського району Вінницької області, набув право на земельну частку (пай) в землях, які перебували в колективній власності даного КСП.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Вінницька обласна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницької районної державної адміністрації, Тиврівської селищної ради, Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду не відповідає вимогам чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Так, у апеляційній скарзі зазначено, що правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки позивача не було включено до списку осіб членів КСП ім. Пирогова с. Пирогів Тиврівського району Вінницької області, що долучався до державного акту на право колективної власності на землю, який був виданий 26.12.1995 і позивач не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай).

Разом з тим, вирішення питання щодо невключення підприємством особи до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), має на меті оскарження дій чи бездіяльності цього підприємства, що вказує на необхідність залучення до участі у справі у такому випадку відповідної юридичної особи або її правонаступника.

При цьому, у передбачений законом строк позивач з даним позовом до суду не звернувся. Обставин, які упродовж такого тривалого часу перешкоджали ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом своїх прав останнім не наведено, питання про поновлення пропущеного строку він не ставив.

В апеляційній скарзі Вінницька обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

11 березня 2021 року на адресу суду представником позивача адвокатом Когутницьким В.М. надіслано відзив, у якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а відтак у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

У судовому засіданні представник Вінницької обласної прокуратури апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені в ній обставини.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, часу та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке повернулося на адресу суду з відміткою про вручення, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань на заявляв, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представником позивача адвокатом Когутницьким В.М. 07 квітня 2021 року надіслано на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із погіршенням самопочуття на фоні епідемії COVID-19, при цьому зазначив, що 12.04.2021 йому необхідно звернутися в поліклініку для укладення договору з іншим лікарем, оскільки попередній звільнився, однак колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні клопотання відмовити та визнати причину неявки представника за неповажну, оскільки ним не надано будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження стану здоров`я, а потреба в укладенні договору з лікарем не є підставою для відкладення розгляду справи.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, часу та місце розгляду справи повідомлялися завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом встановлено, що рішенням загальних зборів КСП ім. Пирогова с. Пирогів Тиврівського району Вінницької області, оформленим протоколом №4, ОСОБА_1 01.03.1999 було прийнято на роботу та в члени даного КСП, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 9).

Згідно з архівною довідкою Тиврівської районної державної адміністрації від 06.03.2020 колгосп ім. Пирогова реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство ім. Пирогова с. Пирогів (а.с. 6).

11.02.2000 ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією КСП (протокол №41 від 11.02.2000) та з 13.02.2000 прийнято на роботу в реорганізоване ПСП «Пирогівське» (наказ №6 від 13.02.2000), з якої звільнено 02.11.2007 за угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову зроблений за неповного з`ясування усіх обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України (у редакції від 22 червня 1993 року) та відповідно до вищезазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Вирішуючи вказаний спір, судом першої інстанції не було враховано те, що зверненню до суду з указаним позовом має передувати вирішення питання про невключення позивача до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Таких вимог позивач у пред`явленому позові не заявляв.

Отже, правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) відсутні, оскільки позивача не було включено до списків осіб - членів ПСП «Пирогівське» с. Пирогів, що долучався до державного акта на право колективної власності на землю, який був виданий 26 грудня 1995 року, він не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай), і взагалі позивач не був членом КСП на час передачі землі у колективну власність.

Разом з тим, вирішення питання щодо невключення підприємством особи до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), має на меті оскарження дій чи бездіяльності цього підприємства, що вказує на необхідність залучення до участі у справі у такому випадку відповідної юридичної особи або її правонаступника.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2019 року, справа № 696/1268/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом третім частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частинами третьою четвертою статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Апеляційний суд вважає, що в апеляційній скарзі наведено обґрунтовані підстави для представництва Вінницькою обласною прокуратурою інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницької районної державної адміністрації, Тиврівської селищної ради, Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.

Крім того, відповідно до частини першої статті 17 ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність проводилась Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України (набрав чинності

01 січня 2002 року) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з пунктом 12 Перехідні положення ЗК України (на час набрання ним чинності) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Відповідно до повноважень, визначених у статті 122 ЗК України, саме районні державні адміністрації з 01 січня 2002 року до 31 грудня 2012 року були розпорядниками земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, в тому числі земель запасу відповідної сільської ради.

Згідно із Законом України від 06 вересня 2012 року №5245-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності, який набрав чинності

з 01 січня 2013 року землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно з підпунктом 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України №333 від 29 вересня 2016 року, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань: розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже у спорах, пов`язаних із паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), відповідачами в таких справах є зокрема КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду:

від 07 квітня 2020 року у справі №548/900/19 (провадження

№61-17558св19), від 15 квітня 2020 року у справі №351/696/17 (провадження №61-1387св17), від 09 грудня 2020 року у справі

№143/1243/18 (провадження №61-9283св19) та від 14 січня 2021 року у справі №530/136/19 (провадження №61-497св20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі №761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відтак, землі запасу та землі резервного фонду, які знаходяться за межами населеного пункту Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, є землями державної власності, а тому Рахно - Полівської сільська рада Тиврівського району Вінницької області згідно чинного законодавства не наділена повноваженнями щодо розпорядження такими землями. Так, органом, уповноваженим державою на розпорядження землями, які перебувають у державній власності на території Вінницької області, на час ухвалення рішення судом першої інстанції було Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області.

Позивач не зазначив належним відповідачем по справі відповідний виконавчий орган, до повноважень якого входить вирішення питань про виділення земельної частки (паю) в натурі із земель резервного фонду чи земель запасу, які знаходяться за межами населеного пункту, та, відповідно до вимог ст. 51 ЦПК України, не подавав клопотання про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі, що розглядається, у задоволенні позову відмовлено, тому в порядку частини першої статті 141, підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 330,79 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури, подану в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, Вінницької районної державної адміністрації, Тиврівської селищної ради, Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області задовольнити.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 15 жовтня 2020 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Рахно - Полівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, Тиврівської районної державної адміністрації та Приватного сільськогосподарського підприємства "Пирогівське" про визнання права на земельну частку (пай), відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Вінницької обласної прокуратури судовий збір за подання до суду апеляційної скарги в сумі 2 330,79 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Оніщук

Судді: С. К. Медвецький

С. Г. Копаничук