КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/7016/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Київ

Справа № 752/12501/20

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району м. Києва на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Хоменко В.С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому просив:

- поновити його на роботі сторожем в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва;

- стягнути з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 19.06.2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 5300 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва з 01.07.2016 року на посаді сторожа. Наказом № 49-ОС від 19.06.2020 року його було звільнено за станом здоров`я згідно з п. 2 ст. 40 КЗПП України. Вважав, що його право на працю було порушено роботодавцем, звільнення є незаконним, безпідставним та було викликано лише невдоволенням керівництва відповідача щодо підтриманої ним думки колективу стосовно неправомірних дій останнього, тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року позов задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді сторожа в Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 5438 грн. 21 коп.

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва в дохід держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Не погоджуючись з рішенням, директор Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району м. Києва - Скрицький І.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що статтею 24 КЗпП України передбачено, що при прийнятті на роботу позивач зобов`язаний був пред`явити документи про інвалідність. Однак, позивач будь-яких документів про інвалідність відповідачу не надавав, у власноручно написаній автобіографії відомостей про те, що він є інвалідом не зазначив. У заяві про прийняття на роботу позивач не зазначав про інвалідність чи необхідність встановити у зв`язку з цим особливі умови праці, доказів, що позивач усно чи письмово повідомляв відповідача про це, матеріали справи також не містять.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 25 КЗпП України, відповідач не мав права вимагати інші документи ніж ті, які визначені в статті 24 КЗпП України, враховуючи приховування факту інвалідності позивачем.

Вказує, що в період реорганізації відповідача наказом відповідача №58 від 02.07.2018 року «Про зміну істотних умов праці працівників КНП «ЦПМСД №1» Голосіївського району м. Києва» було запроваджено норми робочого часу з нічними та цілодобовими змінами сторожам. Позивач з вказаними істотними умовами праці з нічними та цілодобовими змінами був ознайомлений та погодився з умовами праці, відповідно до його підписів на попередженні від 02.07.2018 року.

У червні 2020 року відповідач дізнався від позивача про його інвалідність II групи, на підтвердження чого позивачем надавались довідка МСЕК від 21.06.2011 року про присвоєння II групи інвалідності довічно та посвідчення інваліда II групи від 11.07.2011 року.

В зв`язку з виявленням цієї, раніше приховуваної позивачем інформації, відповідач звернувся до Центральної медико-соціальної експертної комісії №1 Київського міського центру медико-соціальної експертизи з запитом з приводу надання роз`яснень можливості позивача працювати з нічними та цілодобовими змінами.

Згідно з роз`ясненням Центральної медико-соціальної експертної комісії від 18.06.2020 року та від 24.06.2020 року, зробленого на підставі наявного в ЦМСЕК №1 акта МСЕК від 21.06.2011 року, позивач не може працювати з нічними та цілодобовими змінами, за станом його здоров`я на час огляду ЦМСЕК №1 21.06.2011 року. Отримати направлення на проходження профмедогляду позивач відмовився, про що був складений відповідний акт.

Вказує, що 18.06.2020 року в присутності комісії позивачу було запропоновано іншу роботу, наявну у відповідача, яка не протипоказана позивачу за станом його здоров`я: підсобний робітник, двірник, або відмовитися продовження роботи, та надано для ознайомлення відповідне письмове попередження, але позивач відмовився від іншої роботи (що не заперечується ним в позовній заяві та доданих ним самим його власноруч написаних заявах), від підпису на попередженні також відмовився, про що того ж дня складено акт відмови від підпису.

Звертає увагу на постанову Верховного Суду від 19.09.2018 у справі № 523/8055/16-ц, відповідно до якої підґрунтям для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України є або фактичні дані, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки, або стійке порушення функцій організму, визнання працівника інвалідом та наявність протипоказань щодо продовження ним трудової діяльності, підтверджені довідкою медико-соціальної експертної комісії. Така довідка є в матеріалах справи, а акт МСЕК законодавство не вимагає для прийняття рішення про звільнення. Відповідач лише звертався до МСЕК надати відповідні роз`яснення до наявної довідки МСЕК.

Зазначає, що задовольняючи позовні вимоги про поновлення на роботі, суд першої інстанції не визнав недійсним наказ відповідача про звільнення та взагалі не дав йому правову оцінку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що позивач з11.07.2011 року є інвалідом 2 групи «Травма, так, пов`язана із виконанням обов`язків військові служби», довічно, та може бути пристосований до роботи у створених умовах. Разом з тим, матеріали справи не містять даних про умови праці та робоче місце позивача, те, що останні не створені для осіб з II групою інвалідності, а також даних, що позивача ознайомлено з картами умов праці.

Звертає увагу на те, що якщо робота протипоказана працівнику за станом здоров`я, його може бути звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП Українитільки в разі, якщо протипоказання буде виявлено після укладення трудового договору. Якщо ж медичний висновок про наявність протипоказань уже був на момент укладення трудового договору, працівник не підлягає звільненню відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Про невідповідність працівника може свідчити і може бути підставою для розірвання трудового договору висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша, ніж виконувана, робота. Цей висновок є обов`язковим для роботодавця.

Наголошує на тому, що висновку медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша, ніж виконувана, робота, матеріали справи також не місять, а лист Київського міського центру медико-соціальної експертизи про те, що ОСОБА_1 не може працювати на посаді сторожа, судом вірно не прийнято до уваги з огляду на те, то останній датований числом вже після дати звільнення позивача, а саме: 24.06.2020 року, а по формі та змісту не є висновком МСЕК, а є відповіддю на запит відповідача.

Звертає увагу суду на те, що лист КМЦ медико-соціальної експертизи датований 18.06.2020 вих. № 486, який був поданий до апеляційної скарги, з невідомих причин не додано відповідачем до матеріалів справи у суді першої інстанції, тому вважає, що вказаний лист є недопустимим доказом по справі, адже відповідачем при поданні апеляційної скарги не доведеноповажних причин неподання його до суду першої інстанції.

Крім того, вказаний документ, на який посилається відповідач у апеляційній скарзі не може бути підставою для звільнення, оскільки по формі та змісту не є висновком МСЕК, а є відповіддю на запит відповідача.

Крім того, у листі КМЦ медико-соціальної експертизи № 486 від 18.06.2020, на який посилається відповідач зазначена посада ОСОБА_1 - охоронець, хоча останній відповідно до наказу № 750 від 01.07.2016 року перебував на посаді сторожа. Отже,інформація, зазначена у листі КМЦ медико-соціальної експертизи № 486 від 18.06.2020 про заборону ОСОБА_1 працювати на посаді охоронця ніяким чином не відноситься до його посади станом на 18.06.2020 року. Вказує, що у наказі № 49-ос про припинення трудового договору від 19.06.2019 року однією з підстав звільнення, на який посилається відповідач є лист МСЕК від 17.06.2020 року, якого відповідач не надав в суді першої інстанції та не додав до апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представники ОСОБА_2 , ОСОБА_4 вважали апеляційну скаргу необґрунтованою та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 1» Голосіївського району м. Києва в інший адміністративно-управлінський та допоміжний персонал на посаду сторожа на повну ставку, робота: основна, з оплатою згідно штатного розпису (а.с. 26).

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 135378 від 21.06.2011 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.06.2011 року є інвалідом 2 групи «Травма, так, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби», довічно, та може бути пристосований до роботи у створених умовах (а.с. 15).

Разом з тим, матеріали справи не містять даних про умови праці та робоче місце позивача, те, що останні не створені для осіб з ІІ групою інвалідності, а також даних, що позивача ознайомлено з картами умов праці.

18.06.2020 року позивачу було надано попередження по зміну з 19.06.2020 року істотних умов праці у зв`язку із його станом здоров`я: про зміну розміру заробітної плати в залежності від обсягу місячного фінансування, але не нижче рівня мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством, та роз`яснено право позивача на власний розсуд погодитись з переведенням на посаду: підсобний робітник, двірник, або відмовитись від продовження роботи в нових умовах (а.с. 30, 31).

Наказом № 49-ОС від 19.06.2020 року позивача було звільнено з посади сторожа у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я згідно п. 2 ст. 40 КЗПП України. ( а.с. 33). З наказом про звільнення позивач був ознайомлений 22.06.2020 року.

Підставою для винесення наказу зазначено: висновок МСЕК від 17.06.2020 року, попередження про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 від 18.06.2020 року, акт про відмову підписання ОСОБА_1 попередження про переведення на іншу роботу від 18.06.2020 року.

Задовольняючи позовні вимоги про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що якщо робота протипоказана працівнику за станом здоров`я, його може бути звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України тільки в разі, якщо протипоказання буде виявлено після укладення трудового договору. Якщо ж медичний висновок про наявність протипоказань уже був на момент укладення трудового договору, працівник не підлягає звільненню відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як встановлено судом першої інстанції, роботодавець був обізнаним про інвалідність позивача при прийомі на роботу, проте, вказана обставина не була перешкодою для прийняття останнього на посаду сторожа на повну ставку.

Висновок медико-соціальної експертної комісії про те, що працівника визнано інвалідом і йому рекомендована інша, ніж виконувана, робота, матеріали справи не містять, а лист Київського міського центру медико-соціальної експертизи про те, що ОСОБА_1 не може працювати на посаді сторожа, судом до уваги не прийнято з огляду на те, що останній датований числом вже після дати звільнення позивача, а саме: 24.06.2020 року, а по формі та змісту не є висновком МСЕК, а є відповіддю на запит відповідача (а.с. 27).

Отже, медичного висновку про невідповідність виконуваної роботи за станом здоров`я позивача як підстави для звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України матеріали справи не містять, так само як і підтвердження того, що через стійке зниження працездатності позивач не може виконувати роботу за посадою, котру обіймає.

Крім того, суд дійшов висновку, що попередження від 18.06.2020 року про переведення на іншу роботу, неможливо визнати пропозицією легшої роботи для інваліда, адже таке попередження чітко містить вказівку про зміну істотних умов праці та не підтверджує факту відповідності запропонованих посад умовам праці, створених для осіб з ІІ групою інвалідності.

Разом з тим, про майбутню зміну істотних умов праці роботодавець зобов`язаний повідомити працівника письмово не пізніше ніж за 2 місяці. Якщо працівник не погоджується продовжувати роботу в нових умовах праці (при меншій оплаті праці), трудовий договір із таким працівником припиняється на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП після закінчення двох місяців із моменту попередження.

Таким чином, з`ясувавши, що законних підстав для звільнення позивача в ході розгляду справи судом не встановлено, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Крім того, відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у зв`язку з поновленням позивача на роботі судом стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток обчислено відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, на суму 5438 грн. 21 коп.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню цієї роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Частина друга статті 40 КЗпП України передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При розгляді справ про звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я.

У частині першій статті 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону України «Про охорону праці» працівника, який за станом здоров`я відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.

Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано особою з інвалідністю і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Згідно з п. 21 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, станом на час прийняття позивача на роботу на посаду сторожа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району м. Києва 01 липня 2016 року ( а.с. 26) позивачу вже була встановлена 2 група інвалідності : згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 135378 від 21.06.2011 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 21.06.2011 року є інвалідом 2 групи «Травма,так, пов`язана із виконанням обов`язків військової служби», довічно, та може бути пристосований до роботи у створених умовах.

Разом з тим, належних доказів про те, що внаслідок стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) ОСОБА_1 не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, - матеріали справи не містять.

Лист голови Центральної МСЕК № 1 від 26 червня 2020 року про те, що ОСОБА_1 не може працювати на посаді сторожа з нічними та цілодобовими змінами, згідно стану його здоров`я на час огляду ЦМСЕК № 1 21 червня 2011 року, - правильно не було прийнято до уваги судом першої інстанції, оскільки наказ про звільнення видано 19 червня 2020 року, а зазначений лист щодо роз`яснення трудових рекомендацій видано ЦМСЕК № 1 24 червня 2020 року.

Крім того, в листі зазначено про стан здоров`я ОСОБА_1 на час його огляду ЦМСЕК № 1 21 червня 2011 року, тоді як з липня 2016 року по червень 2020 року позивач виконував трудові обов`язки, і даних про неможливість їх виконання позивачем внаслідок стану здоров`я, стійкого зниження працездатності у вказаний період роботи - матеріали справи не містять.

При цьому зі змісту наказу про звільнення від 19.06.2020 року вбачається, що підставою зазначено висновок МСЕК від 17.06.2020 року, проте ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції такого документу надано не було.

Доданий до апеляційної скарги лист ЦМСЕК № 1 від 18.06.2020 року є аналогічним за змістом листу від 24.06.2020 року, за винятком вказівки про посаду ОСОБА_1 - охоронець, та не є висновком МСЕК за своїм змістом.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначено, що звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» експертиза професійної придатності повнолітніх осіб з інвалідністю здійснюється медико-соціальними експертними комісіями. До роботи цих комісій залучаються спеціалісти з інженерної психології (психології праці) та психології професійного відбору, педагогічні працівники, що займаються навчанням і професійною підготовкою осіб з інвалідністю, спеціалісти державної служби зайнятості.

Висновок медико-соціальної експертної комісії з професійної придатності включається в індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю і є підставою для здійснення професійної орієнтації, професійної освіти і наступного працевлаштування з урахуванням побажань і думки особи з інвалідністю (дитини з інвалідністю - для навчання).

Рішення медико-соціальних експертних комісій є обов`язковими для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, реабілітаційними закладами незалежно від типу і форми власності

Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності (встановлює відсотки), профзахворювання. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому рекомендовано роботу іншу, ніж та, яку він виконує.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції належним чином врахував, що висновку МСЕК про неможливість ОСОБА_1 , якому встановлена 2 група інвалідності з 2011 року, за станом здоров`я виконувати ту роботу, яку він виконує з 2016 року, - немає.

Разом з тим, надаючи позивачу попередження від 18 червня 2020 року, відповідач здійснив попередження про зміну істотних умов праці : про зміну розміру заробітної плати в залежності від щомісячного обсягу фінансування, але не нижче рівня мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством.

При цьому зі змісту попередження, примірник якого було надано позивачу ( а.с. 7), можливо дійти висновку, що зміну істотних умов праці відповідач обґрунтовував наявністю інвалідності у позивача, тоді як ст. 2, 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» дискримінація за ознакою інвалідності забороняється.

Разом з тим, зі змісту попередження, примірник якого наданий відповідачем ( а.с. 30) вбачається, що зміна істотних умов праці обумовлена станом здоров`я ОСОБА_1 , що не передбачено чинним законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України, про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, здійснивши звільнення позивача на наступний день після попередження про зміну істотних умов праці, відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Отже, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції виконав усі вимоги цивільного судочинства та дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому ОСОБА_1 необхідно поновити на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Доводів щодо неправильності визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу або його розрахунку апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не оскаржується, а тому у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Голосіївського району м. Києва- залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 січня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.