Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" червня 2021 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Світич П.В.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

представник відповідачів - адвокат Шуляк Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, в залі суду, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про споживчий кредит та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області звернулось до суду з позовом в якому просило: стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість у розмірі 463137,32 грн.

Звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 240 від 31.10.2018 р. укладеного між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., та зареєстрованим в реєстрі за № 3686, а саме нерухоме майно - однокімнатну квартиру, загальною площею 40,90 кв.м., житловою площею 16.10 кв.м., під номером АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 : встановити спосіб реалізації іпотеки - однокімнатної квартири, загальною площею 40,90 кв. м., житловою площею 16.10 кв.м., під номером АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, за ціною, визначеною в рамках виконавчого провадження на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; за рахунок коштів, отриманих від реалізації у встановленому порядку предмета іпотеки - однокімнатної квартири, загальною площею 40,90 кв. м., житловою площею 16.10 кв.м., під номером АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_1 , задовольнити вимогу АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області у розмірі 463137,32 грн та суму сплаченого судового збору в розмірі 6947,05 грн.»

18 листопада 2020 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

17 грудня 2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов спільний відзив від відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому вони виклали спільну позицію стосовно заявлених вимог позивача, заперечували проти задоволення заявлених вимог у повному обсязі, оскільки вважають розрахунок заборгованості за кредитним договором не коректним, оскільки при здійсненні розрахунку Банком не було враховано вимоги Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби «COVID 19»» від 18 березня 2020 року та безпідставно нараховані штраф, пеня, оскільки споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів за кредитом. Крім того, відповідачі заперечують ту обставину, що позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, а також те, що у позивача відсутні підстави вимагати дострокове погашення кредиту.

23 грудня 2020 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив від позивача, зі змісту якого вбачається, що згідно розрахунку заборгованості, АТ «Ощадбанк» здійснив нарахування пені, яка передбачена кредитним договором, за прострочення сплати заборгованості по кредиту та процентам лише до березня 2020 року. Враховуючи, що нарахування заборгованості по 3% річним та інфляційним витратам не встановлено кредитним договором, а врегульовано ст. 625 ЦК України, позивачем законно здійснено нарахування по 3 % річним та інфляційним витратам до серпня 2020 року. Отже, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по пені, 3 % річним та інфляційним витратам є законними, обґрунтованими й такими, що не порушують вимоги п. 6 розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Стосовно права вимоги дострокового солідарного погашення заборгованості за кредитним договором і договором поруки, позивач зазначає, що Банком дотриманий установлений порядок дострокового повернення коштів, оскільки вимога відповідачам була направлена, але конверти повернулись з відміткою « повернення за закінченням терміну зберігання». Стосовно вимоги про звернення на предмет іпотеки, позивач наголошує на тому, що положення ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені чим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

02 березня 2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшли заперечення на відповідь на відзив від відповідача - ОСОБА_1 зі змісту якого вбачається, стосовно розрахунку заборгованості відповідач наполягає на тому, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби «COVID 19»» від 18 березня 2020 року та Закону України «Про споживче кредитування», споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за такими договорами. Крім того, 3% річних та інфляційні витрати - є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, та відносяться до інших платежів, що передбачені за невиконання договору, в тому числі, споживчого кредитування. Те, що вони прямо не прописані в тексті договору, а є відсилочними, не випливає на те, що Позивач їх застосовує до цих договірних відносин кредитування, а відтак вони застосовуються відповідно до договору про споживчий кредит № 255_0195. Стосовно дострокового солідарного погашення заборгованості за кредитним договором та договором поруки, відповідач наголошує на тому, що позивачем не виконано порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктом 3.9.5 кредитного договору, і такий порядок Позивач не дотримав. Вимога відповідачам не була вручена, тому Банк не мав права на дострокове стягнення заборгованості, оскільки відповідачі були позбавлені можливості усунути порушення у встановлений вимогою строк, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Стосовно твердження Позивача, що для звернення стягнення на іпотечне майно можна було і не надсилати письмову вимогу, яку Позивач, нібито, все такі надіслав, відповідач зазначає, що ч. 3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», на яку посилається Позивач, застосовується виключно у тому випадку, коли існує реальна загроза знищенню, пошкодженню чи втраті предмета іпотеки. Банком не надано жодного доказу існування такої загрози, до того ж предметом іпотеки виступає єдине житло Відповідачів, яке останні не мають наміру не знищувати, ні пошкоджувати чи відчужувати. Іншого житла Відповідачі не мають, що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

01 квітня 2021 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою закінчено підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Світич П.В. в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити на підставі обставин викладених у позовній заяві та відповіді на відзив відповідачів.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник відповідачів - адвокат Шуляк Н.О. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову в повному обсязі та просили у задоволені заявлених вимог відмовити на підставі обставин викладених у відзиві на позов та у запереченні відповіді на відзив.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників судового процесу, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. ( ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність")

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Ощадбанк» та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір про споживчий кредит (на придбання нерухомості) № 255_0195.

У відповідності до п. п.2.1, 2.2 кредитного договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти кошти в сумі 476 457.62 грн, а Позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти користування Кредитом в розмірі 18.99 % річних в порядку та на умовах, визначених цим договором (п.2.4.1. Кредитного договору).

Відповідно до п. 2.2 кредитного договору, кредит надається на 156 місяців з терміні остаточного погашення кредиту не пізніше 30 жовтня 2031 року на придбання об`єкту нерухомості за договором купівлі - продажу.

Згідно до п. 3.2.1 кредитного договору, кредит надається одноразово шлях, безготівкового перерахування коштів на Поточний рахунок Позичальника з подальші перерахуванням всієї суми Кредиту у безготівковій формі на поточний рахунок продавця нерухомого майна - Товариство з Обмеженою Відповідальністю «Компанія з Управління Активами «Валприм» (ІІЗНФІВ «Комфорт таун»), код отримувача 37449096 № НОМЕР_1 відкритий в «Альфа-Банк», код Банку 300346.

Пунктом 3.3.3 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується здійснювати повернення кредиту рівними частинами в розмірі 3 055,00 грн., на місяць та сплату процентів нарахованих Банком, на залишок основної суми боргу за Кредитом, комісійних винагород (у разі їх встановлення за цим Договором) щомісячно до 5 числа місяця наступного за звітним починаючи з листопада 2018 року, шляхом внесення коштів на поточний рахунок, які Банк використовуючи право договірного списання коштів, надане йому згідно з умовами цього Договору, списує в рахунок погашення Основної суми боргу за Кредитом, сплати процентів та комісійних винагород відповідно до черговості визначеної цим Договором. Останній платіж в рахунок погашення кредиту, сплати нарахованих банком процентів та комісійних винаго здійснити не пізніше кінцевої дати остаточного погашення кредиту, що визначена цим договором.

В забезпечення виконання зобов`язань умов Кредитного договору № 255_0195 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 31 жовтня 2018 року був укладений Іпотечний договір № 240, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3686.

Відповідно до п. 2.3 Договору іпотеки, Предметом іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира, загальною площею 40,90 кв.м., жилою площею 16.10 кв.м., під номером АДРЕСА_1 .

Згідно до п. 2.4.1 Договору іпотеки, право власності іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджується договором купівлі-продажу квартири укладеним між іпотекодавцем та Товариством з Обмеженою Відповідальністю «Компанія з Управління Активами «Валприм» (ІІЗНФІВ «Комфорт таун»), код отримувача 37449096, посвідченим 31.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Магомедовою М.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3680.

Відповідно до п. 11.4 Договору іпотеки, за невиконання або неналежне виконання Зобов`язань, які передбачені п. 4.4 цього Договору, Іпотекодавець сплачує на користь Іпотекодержателя неустойку у розмірі 1% вартості предмета іпотеки, визначеної в п. 2.5.2 цього Договору за кожен факт невиконання Зобов`язань.

Згідно п. 4.1.4 Договору іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Зобов`язання за Кредитним договором та/або обов`язків за цим Договором, а також в інших випадках, передбачених цим Договором, Законодавством, Кредитним договором, звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі.

У відповідності до п. 4.1.10 Договору іпотеки Банк зобов`язується надіслати Іпотекодавцію письмову вимогу про усунення порушених зобов`язань за Кредитним договором та/або цим Договором з попередженням про звернення стягнення на Предмет іпотеки, та у порядку, передбаченому цим Договором та Законодавством, звернути стягнення на Предмет іпотеки, якщо протягом шестидесятиденного строку вказана письмова вимога залишена без задоволення або задоволена не в повному обсязі.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. ( ст.1 Закону України «Про іпотеку»)

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 11 цього Закону).

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Отже, майновий поручитель за іпотечним договором несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання як солідарний боржник, якщо договором іпотеки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а іпотекодержатель як кредитор має право вимагати виконання основного зобов`язання як від боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, при цьому у разі пред`явлення таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах взятих на себе зобов`язань перед іпотекодержателем (аналогічна позиція міститься у Постанові ВСУ від 24.10.2011р. у господарській справі 3-107гс11).

Крім того, в забезпечення виконання в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором № 255_0195 між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 31 жовтня 2018 року був укладений Договір поруки № 243.

Відповідно до п. 2.1 Договору поруки, поручитель безумовно, безвідкладно та безоплатно зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі Зобов`язання, у тому числі того, що виникне в майбутньому відповідно до умов Кредитного договору та додаткових договорів до нього.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права і обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Згідно з ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України)

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України)

Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму кредиту у розмірах і в порядку, що встановлені договором. Якщо договір не містить умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення суми кредиту.

Позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцеві відповідну суму коштів у строк та в порядку, встановленому договором. Якщо позичальник не виконав цього зобов`язання, він повинен сплатити пеню (у вигляді процентів) від дня, коли настав строк виконання, до дня повернення коштів кредитодавцеві, незалежно від сплати процентів за умовами договору.

Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України)

На підтвердження суми заборгованості за Кредитним договором № 255_0195 від 31.10.2018 року позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом станом на 19.08.2020 року, відповідно до якого загальна сума заборгованості становить 463137,32 грн, яка складається з: заборгованість по кредиту (основний борг) - 424522,62 грн; заборгованість по відсоткам - 37974,92 грн; заборгованість по пені по кредиту та відсоткам - 12,83 грн; заборгованість інфляційних витрат по кредиту - 111,86 грн; заборгованість 3% річних по кредиту - 124,15 грн; заборгованість 3% річних по відсоткам - 369,55 грн.

Водночас, відповідно до п. 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, останній, визначений п. 3.3.3 Кредитним договором платіж, відповідачами був здійсненний 05 березня 2020 року, однак розрахунок заборгованості здійснений позивачем станом на 19.08.2020 року з урахуванням неустойки (штраф, пеня) та іншими платежами, сплата яких передбачена Договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) відповідачами зобов`язань за вище зазначеним договором.

Крім того, розрахунок заборгованості за Кредитним договором № 255_0195 від 31.10.2018 року не містить період за який було зроблено розрахунок, лише тільки зазначена кінцева дата, що позбавляє суд можливості перевірити підстави та розмір нарахованої заборгованості.

Враховуючи вказані положення Закону України «Про споживче кредитування», у позивача були відсутні підстави для нарахування заборгованості за процентами згідно ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язань та штрафу та пені у період з 01 березня 2020 року, а тому позов цій частині задоволенню не підлягає.

На підтвердження направлення вимоги відповідачам, позивач надав копії вимоги від 06.07.2020 року № 100.19-07/45430/2020-26/ВИХ про усунення порушення зобов`язань за Договором про споживчий кредит № 255_0195 від 31.10.2018 року з копіює конвертів на яких міститься відмітка про повернення направлення відправнику у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Правовими наслідками пред`явлення вимоги банку про повне дострокове погашення зобов`язання за кредитом є наступні: 1) дана вимога змінює строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором; 2) моментом виконання основного зобов`язання за кредитним договором стає дата, вказана в вимозі банку про повне дострокове погашення зобов`язання за кредитним договором; 3) з цього моменту банк втрачає право на нарахування відсотків за кредитним договором; 4) з цього моменту починається перебіг строку позовної давності; 5) з цього моменту починається відлік шестимісячного строку, в межах якого банк праві пред`явити вимогу до поручителя шляхом подання позову; 6) право на стягнення пені та інших видів відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання зберігається до часу повного погашення боргу.

Право звернення стягнення на майно боржника виникає у Банку у разі невиконання умов договору боржником та після направлення Банком вимоги про дострокове погашення за кредитними зобов`язаннями боржнику.

Порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений п. 3.9.5 Кредитного договору, виконання Позичальником Вимог Банку щодо дострокового повернення Кредиту належних до сплати процентів, комісійних винагород та інших платежів відповідно до умов цього Договору повинно бути проведено Позичальником протягом шістдесяти календарних днів з дати одержання такої Вимоги від Банку. Сторони підтверджують, що термін дострокового повернення всієї суми Кредиту, нарахованих процентів за його користування та інших платежів, що містяться у Вимозі Банку, направленій Позичальнику, відповідно до цього пункту Договору є зміною терміну остаточного повернення Кредиту в бік його зменшення. Сторони домовились, що вказана в цьому пункті зміна терміну, на який надано Кредит, не є зміною Банком в односторонньому порядку умов цього Договору.

Сторони за взаємною згодою встановили, що визначений у абзаці першому цього пункту Договору строк починає відліковуватись з дати вручення Позичальнику відправлення, яка зазначена в повідомленні про вручення поштою відправлення, або з дати, зазначена на такому листі Позичальником при отриманні ним зазначеного листа особисто. Якщо пошта (поштова служба) не може вручити письмову вимогу про усунення порушення Зобов`язання Позичальнику через відсутність за місцем проживання вказаної особи, через його відмову прийняти поштове відправлення, через незнаходження фактичного місця проживання Позичальника або з інших причини, письмова вимога про усунення порушень Зобов`язання, вважається врученою Позичальнику у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин.

Однак, не зважаючи на вище зазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не було дотримано п. 3.9.5 Кредитного договору, та не доведено факту належного вручення відповідачам вимоги про усунення перешкод виконання зобов`язань, з огляду на наступне.

У разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла- щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таке рішення із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають право бути здійсненні.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність (ч. 4 ст. 16 Закону України « Про споживче кредитування»). Тобто, фактично, встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання.

Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Направлення кредитором відповідного повідомлення (вимогу) рекомендованими листами, а не цінними листами з описом вкладення та повідомлення про вручення як позичальником, так і його поручителю є такими, що суперечать умовам кредитних договорів. Тому неможливо встановити як те, чи справді кредитор відправив відповідачам відповідні повідомлення (вимоги), так і те, чи були останні вручені адресатам.

Враховуючи наведене, позивачем порушено визначеного Кредитним договором порядку направлення юридично значимих повідомлень. А не отримання боржником чи поручителем такої вимоги не може мати наслідком покладання на них тягаря дострокового погашення заборгованості за кредитним договором.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 26 травня 2020 року № 638/13683/15-ц.

Стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором № 240 від 31 жовтня 2018 року слід зазначити наступне.

Статтями 33, 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж 30-ти денний строк, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги і якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Позивач при заявлені даної вимоги посилається на ч. 3 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», а саме на положення що письмова вимога про усунення порушення не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначеним цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Вказане положення застосовується виключно у тому випадку, коли існує реальна загроза знищенню, пошкодженню чи втраті предмета іпотеки, однак позивачем не надано жодного доказу існування такої загрози.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Одночасно порядок реалізації предмету іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Як роз`яснено у п. 37, 39 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 за № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов`язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає ст. 124 Конституції України.

Пунктами 9,3 8 вказаної Постанови зазначено про наявність права вибору способу захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві.

У випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення його вимог, який передбачав би передачу йому права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку») він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

За правовим висновком у справі №6-2284цс16, викладеним в постанові від 01.03.2017, Верховний Суд України дійшов висновку, що положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;

опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;

заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Верховний Суд України зауважив, що суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов`язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду. За змістом ч.1 ст.39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що - в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - суд повинен обов`язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд України вже сформулював у постанові від 8 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), наданій заявницею для порівняння, та в постановах від 13 травня 2015 року (№ 6-53цс15, 6-63цс15), 16 вересня 2015 року (№ 6-495цс15 та 6-1193цс15), 27 травня 2015 року (№ 6-332цс15), 10 червня 2015 року (№ 6-449цс15), 7 жовтня 2015 року (№ 6-1935цс15), 21 жовтня 2015 року (№ 6-1561цс15), 4 листопада 2015 року (№ 6-340цс15), 3 лютого 2016 року (№ 6-2026цс15).

Враховуючи викладене, Верховний Суд України зазначив, що, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах за ціною, не нижчою за визначену в процесі виконавчого провадження згідно із Законом України «Про виконавче провадження» - не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження - суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Беручи до уваги наведені законодавчі приписи та правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-2284цс16 від 01.03.2017, суд зауважує, що в порушення вказаного позивачем у позові не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а посилання позивача в резолютивній частині позову на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час проведення виконавчих дій прямо суперечить вимогам ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов`язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особа, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Аналізуючи вище викладене суд приходить до висновку, виходячи із загального обсягу доказів, які долучено до позову, позивач, на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, яка виникла у позичальника, посилається на розрахунок заборгованості та роздруківку з рахунку позичальників, однак при цьому не зазначає період з якого виникли сама заборгованість та за який період нараховані проценти, пеня та інфляційні витрати. Також, при здійсненні розрахунку не враховано п. 6 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, при зверненні з цим позовом до суду, позивачем не визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, з урахуванням вимог ч.6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», тобто не довів обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, під час проведення підготовчого судового засідання представник позивача не скористався процесуальним правом заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення ринкової вартості об`єкта нерухомого майна, що є предметом позову.

Зі змісту ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання і лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачене законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду України від 29 травня 2019 року № 310/11024/15-ц.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Процесуальний закон також містить норми, відповідно до яких судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес (статті 1-4 ЦПК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). (ст.89 ЦПК України)

Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про споживчий кредит та звернення стягнення на предмет іпотеки, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 15, 526, 615, 625, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, ч. 2 ст. 247, ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Головне управління по м. Києву та Київській області, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором про споживчий кредит та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

С у д д я