КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2021 року

м. Київ

справа №761/41017/18

провадження № 22-ц/824/11233/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Пугач Д.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

треті особи - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року у складі судді Осаулова А.А.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про усунення перешкод у користуванні майном загального користування, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном загального користування, в якому просила зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні майном загального користування - коридором поверху 11 будинку по АДРЕСА_1 шляхом приведення за власний рахунок чи власними силами приміщення загального коридору поверху 11 будинку по АДРЕСА_1 у попередній стан відповідно до плану поверху 11 зазначеного будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що проживає в квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є її чоловік ОСОБА_3 .

Посилалася на те, що в сусідній квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

У 2002 році ОСОБА_4 здійснив перепланування коридору загального користування , встановив перегородку в загальному коридорі та додаткові металеві двері без дозволу.

Зауважувала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року у справі №2-523/2003 було зобов`язано ОСОБА_4 за власний рахунок привести приміщення загального користування коридору 11 поверху будинку по АДРЕСА_1 у попередній стан відповідно до плану поверху 11 зазначеного будинку. Рішення суду було фактично виконано в примусовому порядку в 2012 році. Після чого відповідач повторно здійснив перепланування коридору без будь-яких документів на виконання робіт.

Уважав, що вказаними діями відповідач обмежує право позивача на вільне користування спільним майном багатоквартирного будинку, що стало підставою для звернення до суду з позовом.

На підставі викладеного, позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року позовну заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 01 липня 2021 рокупозивач ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що перепланування коридору загального користування, а саме встановлення перегородки в загальному коридорі та встановлення додаткових металевих дверей відповідачем без згоди співвласників майна, що перебуває в їх спільній власності, є порушенням прав таких співвласників.

Уважає, що відповідач здійснив перепланування коридору без отримання відповідного дозволу та будь-яких документів на виконання робіт, що міститься в поясненнях Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради, якими підтверджується відсутність документів дозвільного та декларативного характеру, які дають право виконувати будівельні роботи.

Зауважує, що вказаними діями відповідач обмежує право позивача на вільне користування спільним майном багатоквартирного будинку.

23 липня 2021 року до апеляційного суду надійшли пояснення на апеляційну скаргу від директора КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Савченка Д.В., в яких останній зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Просить розглядати апеляційну скаргу без участі представника третьої особи.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Позивач у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні місцем загального користування, також як і не доведено того, що внаслідок облаштування перегородки з дверима створюється постійний шум та грюкіт дверей відповідача. Будь-яких скарг чи претензій від Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» щодо облаштування вказаної перегородки не надходило.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Звєрьковою Н.В. 19 березня 2021 року, зареєстровано в реєстрі №445. Право власності за позивачем зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання від 17 травня 2021 року позивач зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 24 березня 2015 року по теперішній час.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 та членам його сім`ї в рівних долях: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 107).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2003 року у справі №2-523/2003 зобов`язано ОСОБА_4 за власний рахунок привести приміщення загального користування коридору 11 поверху будинку по АДРЕСА_1 у попередній стан відповідно до плану поверху 11 зазначеного будинку (а.с. 11-15). Вказане рішення суду було фактично виконано 11 квітня 2012 року в рамках виконавчого провадження №15742293 (а.с. 16).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 серпня 2014 року у справі №761/3753/14-ц, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: ЖКУ АНТК ім. Антонова про зобов`язання відповідача за свій рахунок знести прибудову до квартири відповідача АДРЕСА_1 , звільнити захоплену частину площі коридору загального користування та привести приміщення в попередній стан відповідно до плану поверху 11, будинку АДРЕСА_1 , - відмовлено (а.с. 48-51).

Згідно відповіді Департамента з питань державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 16 листопада 2017 року, Департамент не видавав, не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих, будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію об`єкта будівництва за адресою: прибудову до кв. АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Згідно частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Наведена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частиною 2 ст. 383 цього Кодексу встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку, регулювання правових, організаційних та економічних відносин, пов`язаних з реалізацією прав та виконанням обов`язків співвласників багатоквартирного будинку щодо його утримання та управління визначає Закон № 417-VІІІ, предметом регулювання якого є відносини, що виникають у процесі реалізації прав та виконання обов`язків власників квартир та нежитлових приміщень як співвласників багатоквартирного будинку (частина перша статті 2 вказаного Закону).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №417-VIII, управління багатоквартирним будинком - це вчинення співвласниками багатоквартирного будинку дій щодо реалізації прав та виконання обов`язків співвласників, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням спільним майном багатоквартирного будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку, що фактично було зроблено відповідачами.

Стаття 6 Закону № 417-VІІІ визначає права співвласників багатоквартирного будинку. За змістом пунктів 1, 2 частини першої цієї статті співвласники багатоквартирного будинку мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників; брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника.

Разом з тим, за змістом пунктів 1, 5 частини першої статті 7 указаного Закону, співвласники зобов`язані забезпечувати належне утримання та належний санітарний, протипожежний і технічний стан спільного майна багатоквартирного будинку; виконувати рішення зборів співвласників.

Аналогічні вимоги містять положення частини четвертої статті 319, статті 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом

Отже, управління майном багатоквартирного будинку є правом (та, відповідно, обов`язком) власників приміщень у багатоквартирному будинку, яке може реалізовуватися та виконуватися ними через ОСББ, створене в цьому будинку, або шляхом передачі відповідних функцій (чи їх частини) управителю або асоціації».

Відповідно до частини першої-другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник, за правилами цієї статті, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

Підставою для подання такого позову є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення.

За змістом Рішень Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року та від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011, ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися допоміжними приміщеннями, в тому числі із питань улаштування мансард, надбудови поверхів та інше. Власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Стаття 152 ЖК України передбачає, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.

Окрім того, рішенням Шевченківського районного суду від 23 квітня 2014 року у справі №761/3753/14-ц встановлено, що на час виникнення правовідносин, які стосуються повторного облаштування відповідачем до своєї квартири АДРЕСА_1 перегородки з блоком вхідних дверей у вересні 2013 року, на відміну від подій, що були досліджені судом при вирішенні попереднього спору в 2003 році, - діють норми Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, із змінами, внесеними наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №404 від 09 серпня 2012 року. Зокрема, внесенням змін до п.3.2. розділу 3 вказаної Інструкції, згідно якого не належать до самочинного будівництва перепланування, пов`язані зі збільшенням житлової або підсобної площі за рахунок демонтажу перегородок без порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок за рахунок площ коридорів та допоміжних приміщень. Тобто такі роботи виконуються без відповідної дозвільної документації, а тому відповідачем не були порушені норми чинного законодавства при встановлення ним у вересні 2013 року перегородки з влаштуванням других вхідних дверей до його квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином, зважаючи на те, що матеріалами справи не встановлено проведення відповідачем перепланування, пов`язаного зі збільшенням житлової або підсобної площі за рахунок демонтажу перегородок з порушення капітальних несучих стін, несучих конструкцій, опор, балок за рахунок площ коридорів та допоміжних приміщень, вказані дії ОСОБА_2 не належать до самочинного будівництва та не потребують відповідної дозвільної документації.

До того ж, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що перегородка, яку встановив відповідач виключно до своїх вхідних дверей, несе перешкоду при обслуговуванні електротехнічного обладнання або ж є пожежонебезпечними, або заважають користуватись електричними розподільними щитками, - оскільки доступ до всіх комунікацій залишився вільним.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, дослідивши належним чином матеріали справи та подані сторонами докази, надавши таким доказам належну правову оцінку, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні місцем загального користування (коридором поверху 11 будинку по АДРЕСА_1 ), а також того, що внаслідок облаштування перегородки з дверима створюється постійний шум та грюкіт дверей відповідача.

На підставі викладеного, місцевий суд дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог та обставин, на які вона посилалася у позові.

Отже, судом першої інстанції належним чином досліджено матеріали справи та подані сторонами докази, надано доказам належну правову оцінку, з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, проаналізовано та правильно застосовано норми матеріального права, у зв`язку з чим дійдено законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку з чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що були належним чином досліджені судом першої інстанції та яким надана відповідна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «17» серпня 2021 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик