Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 761/29343/16-ц

провадження № 61-842св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., Ткачука О. С.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи:публічне акціонерне товариство «Авант-Банк», ОСОБА_2 , Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду

від 25 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Оніщука М. І., за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: публічне акціонерне товариство «Авант-Банк», ОСОБА_2 , Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог заяви про заміну сторони виконавчого провадження

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі № 761/29343/16-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Авант-Банк» (далі - ПАТ «Авант-Банк») до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором позов задоволено. Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ «Авант-Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2014 року № К-Ф/14/037/КР у розмірі

406 629,14 грн та судові витрати в розмірі 6 099,50 грн.

Вказане судове рішення суду набрало законної сили, представнику ПАТ «Авант-Банк» було видано виконавчі листи, на підставі яких 10 травня 2017 року головним державним виконавцем Шевченківського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві Лисенко О. В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення.

09 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» було укладено договір № 09/08-2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимоги, у тому числі, за кредитним договором

№ К-Ф/14/037/КР, укладеним 18 серпня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а також за договором застави майнових прав (депозит) № З-Ф/14/101, укладеним 30 грудня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 .

Посилаючись на викладене, заявник вказував, що унаслідок укладення вказаного договору ОСОБА_1 став правонаступником ПАТ «Авант-Банк» щодо вимог банку до ОСОБА_2 , у зв`язку з чим просив суд замінити сторону стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження задоволено.

Замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі № 761/29343/16-ц за позовом ПАТ «Авант-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме: з ПАТ «Авант-Банк» на

ОСОБА_1 .

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_1 , право вимоги за кредитним договором від 18 серпня 2014 року

№ К-Ф/14/037/КР та договором застави майнових прав (депозит) від 30 грудня

2014 року № З-Ф/14/101 перейшло до ОСОБА_1 , що в свою чергу, є підставою правонаступництва у виконавчому провадженні у порядку статті 442 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статей 512, 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме: кредитор - банк або інша фінансова установа. Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до неправильного вирішення заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року та відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано із Шевченківського районного суду міста Києва матеріали справи

№ 761/29343/16-ц.

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 31 січня 2020 року призначений повторний автоматизований розподіл вказаної судової справи та справу призначено судді-доповідачу Каларашу А. А.

У лютому 2020 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята при неповному з`ясуванню обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

При вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні суд перевіряє наявність правонаступництва у матеріальних правовідносинах, а не його обсяг, а тому укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» договір про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги, який є чинним, як наслідок, передбачає заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні.

Доводи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у справі № 761/29343/16-ц за позовом ПАТ «Авант-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позов задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ПАТ «Авант-Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2014 року № К-Ф/14/037/КР в розмірі 406 629,14 грн та судові витрати в розмірі 6 099,50 грн.

На підставі виконавчих листів 10 травня 2017 року головним державним виконавцем Шевченківського районного ВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві

Лисенко О. В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного судового рішення.

09 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладений договір

№ 09/08-2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимоги, у тому числі за кредитним договором

№ К-Ф/14/037/КР, укладеним 18 серпня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а також за договором застави майнових прав (депозит) № З-Ф/14/101, укладеним 30 грудня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 .

Посилаючись на вищевказаний договір відступлення прав вимоги, ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні у справі № 761/29343/16-ц.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду із заявою про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні у справі № 761/29343/16-ц, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідно до договору № 09/08-2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладеного між ним та ПАТ «Авант-Банк» 09 серпня 2018 року, відбулося відступлення прав вимоги, у тому числі за кредитним договором № К-Ф/14/037/КР, укладеним 18 серпня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а також за договором застави майнових прав (депозит) № З-Ф/14/101, укладеним 30 грудня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а тому він став правонаступником ПАТ «Авант-Банк» щодо вимог банку до ОСОБА_2 .

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до статті 442 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судами) у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Положення цієї статті застосовується також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Заміна сторони виконавчого провадження її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і при відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження правонаступник позбавлений процесуальної можливості ставити питання про відкриття виконавчого провадження та вчиняти інші дії згідно із Законом України «Про виконавче провадження».

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин.

Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. При цьому на правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду, при цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни сторони стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор, без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні, не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі

№ 911/3411/14 (провадження № 12-39гс20) зроблено висновок про те, що навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів.

Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

Правонаступництво як інститут цивільного процесуального права має універсальний характер. У разі вибуття правопопередника з виконавчого провадження до правонаступника переходить весь комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних для сторони виконавчого провадження, і, відповідно, комплекс процесуальних прав та обов`язків, притаманних стороні судового провадження, враховуючи стадію, на якій відбулося правонаступництво.

Відмовляючи в задоволенні заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням статей 512, 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. На думку апеляційного суду, фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Разом із тим, оскільки відбулася заміна кредитодавця ПАТ «Авант-Банк», який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій із надання фінансових послуг, на фізичну особу - ОСОБА_1 , який не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права, а тому відсутні підстави для задоволення заяви про заміну сторони стягувача

у виконавчому провадженні.

Колегія суддів із зазначеним висновком суду апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У справі, що переглядається, судами встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 09 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» укладено договір № 09/08-2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимоги, у тому числі за кредитним договором

№ К-Ф/14/037/КР, укладеним 18 серпня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а також за договором застави майнових прав (депозит) № З-Ф/14/101, укладеним 30 грудня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 .

У вказаному договорі сторони погодили, що банк відступає в порядку та на умовах, визначених цим договором, шляхом продажу новому кредиторові права вимоги банку до осіб, зазначені у додатку № 1, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених договором, права вимоги. Зокрема, право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами щодо сплати боржниками грошових коштів у сумах, визначених на момент набуття новим кредитором права вимоги, включаючи право вимагати сплати нарахованих і несплачених на момент набуття права вимоги процентів, штрафних санкцій, неустойок, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених основними договорами, право вимагати та отримувати платежі за гарантією (якщо така видавалась), відшкодування за договором страхування тощо.

З урахуванням зазначеного, договір № 09/08-2018 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, укладений між заявником ОСОБА_1 та ПАТ «Авант-Банк» за своїми ознаками є договором, за яким банк у зобов`язаннях за

№ К-Ф/14/037/КР, укладеним 18 серпня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , а також за договором застави майнових прав (депозит) № З-Ф/14/101, укладеним 30 грудня 2014 року між ПАТ «Авант-Банк» та ОСОБА_2 , замінений на ОСОБА_1 як нового кредитора. Заявник не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань, тобто первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору. Вказане відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Предметом спору у цій справі є заміна сторони виконавчого провадження, а не оскарження договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги.

Колегія суддів наголошує, що вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження здійснюється судом за перевірки та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви, зокрема, їх достовірності та достатності для висновків про фактичний перехід прав та обов`язків сторони виконавчого провадження до іншої особи на підставі правочину, якому має бути надана оцінка на предмет нікчемності, тобто недійсності в силу положень закону. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду такої заяви, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у здійсненні заміни сторони процесу правонаступником, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року

у справі № 916/2286/16.

Посилання суду апеляційної інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 не може вважатися релевантним, оскільки у вказаній справі предметом спору було визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Крім того, посилання апеляційного суду свідчить про помилкове тлумачення апеляційним судом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про те, що з аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Вказаний правовий висновок узгоджується також із постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19.

Таким чином, встановивши, що у цій справі сторони фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статей 512, 1054 ЦК України, а тому заява про заміну сторони стягувача

у виконавчому провадженні задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції не врахував презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У свою чергу, суд першої інстанції, ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та правовідносинам сторін, за сукупності яких дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З урахуванням конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «Авант-Банк» на ОСОБА_1 , з яким погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції відповідають принципу справедливості та забезпечують ефективне поновлення порушеного права заявника.

Апеляційний суд не навів обґрунтованих мотивів на спростування висновків суду першої інстанції, покладених в основу рішення, та доказів, наданих сторонами, і помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційний суд помилково скасував ухвалу суду першої інстанції, яка відповідає вимогам закону, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 листопада 2019 року скасувати, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

О. С. Ткачук