Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2021 року Черкаський районний суд Черкаської області у складі

головуючого судді Морозова В.В.

при секретарі Швидкій І.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності згідно договорів дарування від 12.07.2018 року належить житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка площею 0,4004 га по АДРЕСА_1 .

У даному домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані такі особи: ОСОБА_3 -1986 р.н.; ОСОБА_4 -1992 р.н.; ОСОБА_5 -1965 р.н.; ОСОБА_2 -1963 р.н.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виселилися та вже не проживають за вищевказаною адресою і погодилися у добровільному порядку звільнити житловий будинок з надвірними спорудами та перереєструватися за іншою дресою.

Однак, ОСОБА_2 не погоджується на звільнення її будинку та чинить перешкоди у користуванні, сварки, погрожує фізичною розправою, що зумовлює постійні виклики поліції та дільничного, у результаті ОСОБА_3 змушена винаймати житло так як не може користуватися своєю власністю, що порушує право ОСОБА_3 на вільне розпорядження і користування майном.

ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , а тому не має права проживати у вищезгаданому будинку, а тим паче чинити перешкоди у користуванні та розпорядженні даним майном. Дана особа, користуючись вказаним житловим будинком, навіть не сплачує за комунальні послуги, не кажучи за здійснення поліпшення або ремонтних робіт.

Враховуючи вищенаведене вважає, що ОСОБА_2 необхідно виселити з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що він не є членом її сім`ї, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Просить виселити ОСОБА_2 , 1963 р.н. з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 - без надання іншого житла. Судові витрати покласти на відповідача.

Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого він повністю заперечує проти позовних вимог, зазначаючи, що зареєстрований у вказаному домоволодінні з 01.09.1987 року і проживає за даною адресою по сьогоднішній час. Позивач дітей не має та 22.06.2018 року придбала житловий будинок загальною площею 90,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 . 12.07.2018 р. ОСОБА_5 на підставі договору дарування подарувала ОСОБА_3 житловий будинок площею 50,7 кв. м. з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 . Донька ОСОБА_3 , спираючись на цілий комплекс засобів психологічного тиску, шантажу, почала жорстоко принижувати його гідність, сваритися з ним та виганяти з домоволодіння, незважаючи на те, що він інвалід 2 групи. Відповідач вказує на те, що є членом сім`ї та з 1985 року постійно поліпшував стан домоволодіння, дбайливо ставився до житла і використовував його винятково за призначенням, несе витрати по утриманню житла та прибудинкової території, оплачує повністю комунальні послуги, провів до будинку трьохфазну лінію електропостачання та газ, обклав будинок цеглою, побудував гараж, погріб, літню кухню, сараї до 1992 року. Вважає, що позивачем не наведено доказів порушення ним норм співжиття та псування будинку, також не наведено доказів перешкоджання ним у здійсненні її права користування та розпорядження власністю. Відповідач вказує, що припинення сімейних відносин між ним та ОСОБА_5 , не позбавляє його права користування житловим приміщенням. Відповідач посилається на норми ЖК УРСР, відповідно до ч. 2 ст. 64 якого, до кола членів сім`ї власника належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Це підтверджується постановою Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц (провадження № 61-1634св19). Факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх, що підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19. Тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Зазначив, що позивач є одноособовим власником житлового будинку, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своїм майном та порушує її права.

Відповідач у судовому засіданні заперечував, проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх не обґрунтованими. Відповідач вважає, що у нього є всі підстави проживати у житловому будинку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, які зазначено у відзиві. Також, відповідачем надано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач вказує, що допомагав доньці коштами у здобутті вищої освіти, вважає себе членом сім`ї позивача, оскільки перебуває у кровному спорідненні з позивачем, поліпшував стан домоволодіння та сплачує за комунальні послуги через Укрпошту, не чинить перешкод у користуванні житлом, у разі його виселення стане безхатьком, оскільки не має іншого житла.

Також, у додаткових письмових поясненнях відповідач вказує, що договір дарування земельної ділянки від 12.07.2018 року є нікчемним, оскільки він вважає, що ця земельна ділянка належить до земель товарного сільськогосподарського виробництва, та ця земельна ділянка підпадає під дію мораторію, визначеного розділом б) п. 15 Перехідних положень Земельного кодексу України, а нотаріус у договорі змінила її призначення на ведення особистого селянського господарства.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 12.07.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2186, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами, у АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Черкаською районною державною нотаріальною конторою 30.05.2000 року № 2270. Вказаний договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.07.2018 року відповідно до витягу № 130703557.

Згідно договору дарування земельної ділянки від 12.07.2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-2188, ОСОБА_5 безоплатно передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,4004 га у АДРЕСА_1 . На земельній ділянці знаходиться житловий будинок з надвірними спорудами. Цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Кадастровий номер земельної ділянки : 04:001:0195. Земельна ділянка належала ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧР 369969, виданого Яснозірською сільською радою 07.09.2012 року. Вказаний договір зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.07.2018 року відповідно до витягу № 130706805.

Позивачем 20.09.2018 року виготовлено технічний паспорт на житловий будинок у АДРЕСА_1 .

Позивачем надано до суду копію протоколу прийняття заяви ОСОБА_3 про вчинене кримінальне правопорушення, або таке що готується від 17.09.2018 року, згідно якої 17.09.2018 року близько 14.00 години заявниця приїхала до свого домоволодіння, що за адресою АДРЕСА_1 де проживає її батько ОСОБА_2 щоб забрати з даного будинку особисті речі та під час даної події ОСОБА_2 вчинив з нею сварку, у ході якої, останній висловлювався нецензурною лайкою в сторону ОСОБА_3 та пошкодив автомобіль, на якому вона приїхала до даного будинку, погрожував сокирою. Свідком даної події був чоловік позивача ОСОБА_6 . Процесуальні рішення з приводу даної події позивачем до суду надано не було.

18.06.2020 року позивач звернулась до відповідача з письмовою вимогою про виселення, яка залишена без задоволення.

Судом також досліджено письмові докази, надані відповідачем.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 188195 та пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом 2 групи безтерміново.

ОСОБА_3 є власником будинку по АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.08.2018 року № 133408946.

Відповідно до довідки № 61 АЗПСМ с. Яснозір`я від 04.12.2018 року, ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні (стаціонар на дому) з 22.01.2018 року по 31.01.2018 року.

У відповідь на запит відповідача Черкаським РВП Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області 18.11.2020 року повідомлено, що у Черкаському РВП Черкаського ВП ГУНП у Черкаській області відомості про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності відсутні.

У довідці- характеристиці, виданої виконавчим комітетом Яснозірської сільської ради № 1463 від 12.11.2020 року зазначено, що ОСОБА_2 1963 р.н. зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 з 1987 року та характеризується як порядна, спокійна, врівноважена людина. Скарг по відношенню до нього в сільську раду від жителів села Яснозір`я не надходило. Яснозірська сільська рада компроментуючими матеріалами на громадянина ОСОБА_2 не володіє.

Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Яснозірської сільської ради № 1757 від 14.08.2018 року, ОСОБА_2 1963 р.н. з 01.09.1987 року зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 і має такий склад сім`ї: дружина ОСОБА_5 1965 р.н., дочка ОСОБА_7 1986 р.н., син ОСОБА_4 1992 р.н.

Згідно свідоцтва про народження від 18.09.2018 року, виданого повторно, серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_5 .

26.06.2015 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила прізвище на ОСОБА_8 .

Позивачем до суду надано копії квитанцій про сплату нею коштів за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 з вересня 2020 року по березень 2021 року.

Відповідачем до суду надано копії квитанцій про сплату ним коштів за комунальні послуги за адресою АДРЕСА_1 за період з червня 2019 року по березень 2021 року через Укрпошту.

Частина 1 ст.4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).

Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Приписами статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 386 ЦК України визначено - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Судом встановлено, що власник житлового будинку ОСОБА_3 разом з відповідачем не проживає, спільного господарства не веде, не має взаємних прав та обов`язків з ним, тому відповідач, будучи близьким родичем, а саме батьком позивача, не є членом її сім`ї, а тому на нього не розповсюджуються положення статті 156 ЖК Української РСР, якою визначені права членів сім`ї власника житлового будинку.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 16.12.2020 року у справі № 182/7347/18, застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Статтею 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту, зокрема відповідно до пункту 4 частини першої зазначеної норми, сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Обставини, які надавали право відповідачу проживати у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 припинили своє існування, адже шлюбні відносини з матір`ю позивача та його дружиною ОСОБА_5 були припинені, мати подарувала належні їй на праві приватної власності будинок та земельну ділянку позивачу по справі, тому правові підстави для користування вказаним житловим будинком відпали та вимоги позивача щодо усунення перешкод у здійсненні її права власності шляхом виселення відповідача з будинку без надання іншого житла є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, однак відповідач звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом 2 групи, тому сплачений позивачем судовий збір у розмірі 840,80 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити повністю.

Виселити ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 , а саме сплачений нею судовий збір у розмірі 840,80 грн. компенсувати за рахунок держави.

Ознайомитись з повним текстом судового рішення, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи через Черкаський районний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення - апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Суддя: В. В. Морозов