Справа № 202/3623/20
Провадження № 2/202/310/2021
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

5 лютого 2021 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючої-судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Гребенщикової Ю.В., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що на підставі договору дарування від 27.01.2016 року він є власником частини домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У зазначеному домоволодінні крім нього зареєстровані два його сини, онук та колишня невістка - відповідач по справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2019 року шлюб між його сином ОСОБА_4 і ОСОБА_2 розірваний.

З травня 2019 року відповідач у його житлі не проживає, винаймає собі інше житло.

Реєстрація в його житлі місця проживання відповідача порушує його право на отримання субсидії.

За цих підстав позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 із зняттям її з реєстрації за вказаною адресою.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду копію договору дарування 1/2 частини квартири, копію свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2016 року, копію рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19.08.2019 року, а також акти про непроживання відповідача в квартирі, складені сусідами та засвідчені головою квартального комітету, від 30.05.2019 року, 20.06.2019 року, 30.09.2019 року, 01.10.2019 року, 25.12.2019 року, 05.01.2020 року, 01.04.2020 року, 20.05.2020 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 2 липня 2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що у спірному домоволодінні проживала разом із чоловіком та дітьми з 2012 року по травень 2019 рік. Після розлучення з чоловіком пішла з будинку. Наміру повертатися та проживати в спірному будинку не має. Проти задоволення позову заперечувала, так як не має іншого житла, в якому можливо зареєструватися.

Третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради явку свого представника в судове засідання не забезпечив, надав заяву про розгляд справи без його участі.

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що відповідач є колишньою дружиною сина позивача. Після припинення шлюбних відносин з чоловіком у будинку відповідач не проживає, переїхала разом із дітьми в інше житло, будь-які перешкоди у користуванні квартирою відповідачу не чинилися.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне:

Судом установлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ).

В зазначеному житлі зареєстрована з 2014 року відповідач ОСОБА_2 .

Згідно з долученими до справи актами, складеними 30.05.2019 року, 20.06.2019 року, 30.09.2019 року, 01.10.2019 року, 25.12.2019 року, 05.01.2020 року, 01.04.2020 року, 20.05.2020 року мешканцями будинків АДРЕСА_3, засвідченими головою квартального комітету, ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з травня 2019 року, що узгоджується з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та не заперечувалося в судовому засіданні самою відповідачкою.

Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 та зняття її з реєстрації місця проживання, позивач посилається на те, що шлюб між його сином та відповідачкою розірваний, остання з травня 2019 року в належному йому житлі не проживає.

Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).

Суд звертає увагу, що відповідачі у зв`язку з перебуванням у шлюбі з сином позивача вселилася в спірне домоволодіння і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю, непов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до статі 406 ЦК України сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Суд бере до уваги, що що відповідач вселилися та в 2014 році була зареєстрована у належному позивачу житлі як дружина його сина (невістка). Поряд із тим, у 2019 році шлюб між сином позивача і відповідачем розірваний. Відповідач у спірному житлі з травня 2019 року не мешкає та в судовому засіданні підтвердила, що не має наміру проживати в цьому житлі та користуватися ним.

Таким чином у зв`язку з припиненням шлюбу з сином позивача, право відповідача на користування спірним житлом та проживання в ньому припинилося.

Отже, позивач правомірно вимагає усунення порушень його прав шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Доводи відповідача про те, що вона не має іншого зареєстрованого місця проживання, суд не може взяти до уваги, оскільки сервітутне право відповідача на проживання в житлі позивача припинилося у 2019 році, відповідач у цьому житлі з цього часу не мешкає, добровільно його залишила і наміру проживати в ньому не має.

В той же час вимога про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою не підлягає задоволенню, оскільки за змістом статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання та позивачу не відмовлено у знятті відповідача з реєстраційного обліку у зв`язку із втратою ним права користування житловим приміщенням.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню.

Крім того, при звернені до суду з позовом позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Відповідно до частини 1 статтею 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 420 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, місцезнаходження: м. Дніпро, пр. Д. Яворницького, 75.

Суддя Н.Ю. Марченко