Справа № 466/3946/19 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1492/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року в складі судді Луців-Шумської Н.Л. у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку,-

встановив:

У травні 2019 року позивач ОСОБА_3 , інтереси якого представляє адвокат Гришин О.В., звернувся до суду з позовом до відповідача ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в сумі 51 031,89 грн., стягнення 16 200,60 грн. грошової компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 222 758,25 грн.

Вимоги обґрунтовував тим, що 03.03.2011 був прийнятий на роботу в ДП «Львівстандартметрологія» на посаду генерального директора з економічних питань.

Наказом № 59-к від 31.05.2017 звільнений із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказане звільнення із займаної посади позивач оскаржив до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2017 у справі №466/4648/17, яке набрало законної сили 24.09.2020, ОСОБА_3 поновлено на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації». Стягнуто з підприємства на його користь 103278,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дане рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в розмірі 16 605,80 грн., з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання.

Відповідач рішення суду в частині негайного поновлення на роботі не виконав.

У зв`язку з цим та з метою відновлення порушеного права, позивач отримав виконавчий лист № 466/4648/17 та 30.01.2018 пред`явив до виконання в Галицький ВДВС м. Львова.

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС м. Львова від 31.01.2018 відкрито виконавче провадження та зобов`язано боржника негайно виконати рішення суду від 28.12.2017.

Рішення суду в частині поновлення на роботі відповідач виконав 02.04.2018, про що свідчить наказ № 13-к ДП ««Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 02.04.2018 «Про поновлення на роботі».

Оскільки з вини відповідача відбулась затримка виконання рішення суду, відповідач згідно ст.236 КЗпП України зобов`язаний компенсувати позивачу середній заробіток за час такої затримки, що з 29.12.2017 року по 02.04.2018 року, що становить 51 031,89 грн. (виходячи з середньоденного заробітку 810,03 грн.).

03.04.2018 позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням.

При цьому, йому в день звільнення не була виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.06.2017 по 04.04.2018 (20 календарних днів), яку відповідач зобов`язаний був виплатити в день звільнення, ця сума становить 16 200,60 грн.

Крім цього, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.03.2018, яка на день пред`явлення позову 15.05.2019 становить 222 758,25 грн.

Зазначені суми позивач просив стягнути з відповідача в примусовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 51 031 грн. 89 коп. (з якої підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори), 16 200 грн. 60 коп. грошової компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15 481 грн. 57 коп. (з якої підлягають відрахуванню обов`язкові податки та збори).

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 827 грн. 14 коп. у часткове відшкодування судових витрат.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3 , вважає, що таке в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 15481,57 грн. не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що 03.04.2018 подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням, однак відповідач порушуючи вимоги закону, у день звільнення не виплатив йому грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, які за відповідний період становлять 20 календарних днів, вимога про що була задоволена судом першої станції.

При цьому вважає, що вирішуючи спір про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд неправильно застосував норми матеріального права щодо зарахування позивачу періоду вимушеного прогулу до стажу та нарахування і виплати грошової компенсації за невикористану станом на 03.04.2018 відпустку.

Зокрема зазначає, що поновлення на роботі відбувається не з дати винесення судом рішення про поновлення, а з дати незаконного звільнення працівника.

Таким чином, у разі поновлення працівника на роботі, він має право на щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу або при звільненні отримати компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, тривалість якої визначається за період від дати поновлення на роботі.

Аналіз статей 116 та 117 КЗпП України свідчить про те, що всі суми, належні до сплати працівнику, мають бути виплачені у день звільнення працівника, тобто закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненним працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу, наступає відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП України.

Так, суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні такого до розгляду справи по день постановлення рішення.

Вважає, що висновок суду про те, що нарахування і виплата грошової компенсації за невикористану відпустку виникає лише з моменту «остаточного» набрання законної сили рішення про поновлення працівника, суперечить ст. 116 КЗпП України.

Крім цього, не виплата відповідачем належної грошової компенсації за невикористану відпустку у зв`язку з оскарженням рішення суду про визнання незаконним звільнення лише свідчить про наявний спір щодо розміру сум, які підприємство повинно було виплатити працівнику у день звільнення.

Стверджує, що на день ухвалення оскаржуваного рішення відповідач повинен був сплатити йому 577551,39 грн. за період з 04.04.2018 по 24.02.2021, час затримки становить 713 робочих дні.

При цьому, звертає увагу, що виходячи із кількості днів затримки розрахунку, яка встановлена судом 110 робочих днів, розмір компенсації за затримку розрахунку ніяк не може становить 15 481,57 грн., а становить 89103,3 грн.

Просить скасувати або змінити рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 15481,57 грн та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 577551,36 грн. Стягнути з відповідача судові витрати.

14.06.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ДП «Львівстандартметрологія» на апеляційну скаргу, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача гришина О.В. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог місцевий суд виходив з принципу загальнообов`язковості судових рішень, який полягає у тому, що судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Зокрема, законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно, і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки позивач ОСОБА_3 поновлений на займаній посаді наказом ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» наказом №13-к від 02.04.2018 з 03.04.2018, період невиконання судового рішення становить з 29.12.2017 по 02.04.2018.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виконання судового рішення з 29.12.2017 по 02.04.2018 (63 робочі дні на 810,03 грн. середньоденного заробітку) в сумі 51 031,89 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, оскільки на час звільнення позивача з роботи 03.04.2018, спір стосовно поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішений не був, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 у справі № 466/4648/17 законної сили не набрало, підстав для зарахування позивачу періоду вимушеного прогулу до стажу, що дає право на відпустку, та нарахування і виплати грошової компенсації за невикористану відпустку, станом на 03.04.2018 не було.

Враховуючи те, що рішення суду від 28.12.2017 року по справі № 466/4648/17 за позовом ОСОБА_3 про поновлення на роботі набрало законної сили 24.09.2020, суд дійшов висновку, що оскільки після цього відповідач не нарахував ОСОБА_3 компенсацію за невикористану відпустку і не повідомив позивача про нараховані йому кошти, обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно проводити з 25.09.2020 і по день ухвалення цього рішення.

Оскільки у відповідному періоді (з 25.09.2020 по 25.02.2021) було 110 робочих днів, розмір компенсації за затримку розрахунку становить 15481,57 грн. (110 х 810,03 грн.), така сума підлягає стягненню у примусовому порядку з відповідача в користь позивача, при цьому зазначив, що підстави для нарахування компенсації починаючи з 04.04.2018, відсутні.

Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише позивачем та виключно в частині висновків суду першої інстанції стосовно стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 15481,57 грн., колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та керуючись ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 03.03.2011 прийнятий на роботу в ДП «Львівстандартметрологія» на посаду генерального директора з економічних питань.

Наказом № 59-к від 31.05.2017 позивач ОСОБА_3 звільнений із займаної посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення із займаної посади позивач оскаржив в судовому порядку.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 справа №466/4648/17 ОСОБА_3 поновлений на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

Стягнуто з державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 103278,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів та судовий збір в дохід держави в розмірі 1 032,80 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 16 605,80 грн. з урахуванням необхідності стягнення з цієї суми податків і інших обов`язкових платежів, звернуто до негайного виконання.

Постановою Львівського апеляційного суду від 02.04.2019 апеляційну скаргу ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2017 - без змін.

Не погоджуючись з вище зазначеними судовими рішеннями, відповідач ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» оскаржував такі в касаційному порядку.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 07 серпня 2019 року касаційну скаргу ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 02 квітня 2019 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За наслідками нового апеляційного розгляду постановою Львівського апеляційного суду від 24.09.2020 апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року залишено без змін.

Таким чином, беззаперечним є той факт та висновок суду про те, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 про поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника генерального директора з економічних питань ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та стягнення на його користь 103278,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу набрало законної сили 24.09.2020.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході розгляду даної справи судами різних інстанцій встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 28.12.2017 справа № 466/4648/17 в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді заступника генерального директора з економічних питань, яке підлягало негайному виконанню, виконано відповідачем ДП «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» лише 03.04.2018, зокрема Наказом № 13-к від 02.04.2018 позивач ОСОБА_3 поновлений на вказаній посаді з 03.04.2018 (а.с. 16).

При цьому, виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 466/4648/17 було відкрито ще 31.01.2018 (а.с. 17).

Крім вказаного, зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами у даній справі позивач ОСОБА_3 серед іншого стверджував, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який необхідно розраховувати, шляхом множення кількості днів за період з 04.03.2018 по час ухвалення рішення суду на відповідний розмір середньоденного заробітку.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ст. 43 Конституція України).

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч. 2 ст. 116).

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, які йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 ЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

В зазначеній нормі також відсутнє будь яке посилання на те, що така санкція стосується лише заробітної плати чи іншого нарахування, що входить до системи оплати праці. Така санкція застосовується у випадку невиплати будь-якої належної працівнику суми у день звільнення.

Під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

В свою чергу, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України, ст. 9 ЗУ «Про відпустки», до стажу роботи, що надає право на щорічну основну відпустку, зараховуюється час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалося місце роботи (посада) і заробітна плата повністю або частково (у т.ч. час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням).

Таким чином, у разі поновлення працівника судом на роботі він має право використати щорічну основну відпустку за весь час вимушеного прогулу, при цьому її тривалість визначається пропорційно з дати поновлення на роботі до кінця робочого року.

03 квітня 2018 року позивач подав заяву про звільнення з посади за власним бажанням, і наказом № 18-к від 03.04.2018 ОСОБА_3 звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

При цьому, йому в день звільнення не була виплачена компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 01.06.2017 по 04.04.2018 (20 календарних днів), згідно із розрахунку позивача, розмір компенсації становить 16 200,60 грн.

Правильно встановивши, що розрахунок з позивачем в день звільнення не проведений, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має нести відповідальність за триваюче правопорушення, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Разом з цим, колегія суддів не може погодитися з тим, що оскільки рішення суду від 28.12.2017 про поновлення позивача на роботі набрало законної сили 24.09.2020, обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід проводити з 25.09.2020 по день ухвалення цього рішення і така затримка повинна становити 110 робочих днів.

Згідно із частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 65 Закону України "Про виконавче провадження" рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З врахуванням того, що рішення про поновлення на роботі підлягало негайному виконанню, однак було виконано лише 02.04.2018, колегія суддів приходить переконання про те, що звільняючись за власним бажанням з посади, позивач мав право на розрахунок та виплату всіх належних йому коштів відповідно до чинного законодавства, який необхідно проводити виходячи станом на 03.04.2018.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами сторони позивача про те, що час затримки розрахунку з 04.04.2018 по 24.02.2021 становить 713 днів, що стороною відповідача не спростовано та одночасно свідчить про помилковість відповідних висновків суду в оскаржуваному рішенні.

В свою чергу, вирішуючи питання стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, колегія суддів застосовує розмір середньоденного заробітку позивача в сумі 810,03 грн., який був встановлений судовим рішенням у справі № 466/4648/17, відтак загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 577551,39 грн.

Разом з тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових відносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Колегія суддів враховує те, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні.

В свою чергу, відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18).

У вказаній постанові, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність спірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Тому, Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Натомість, зменшуючи суму середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні з 419 005,39 грн до 11 000,00 грн., Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні, 3 443,88 грн, яка встановлена судами попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні, тому врахувавши очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн., таким чином встановивши її у трикратному розмірі більшою ніж розмір заборгованості.

Таким чином, погоджуючись із висновком про підставність позовних вимог щодо стягнення у користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів враховує усі обставини справи для забезпечення захисту права позивача на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу та компенсаційних виплат, дотримавшись справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, приходить висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який є предметом спору у даній справі повинен становити 48 000 грн, що складатиме трикратний розмір грошової компенсації за невикористану відпустку (16200 грн.), як належної йому при звільненні суми.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, правильно встановивши характер та суть спірних правовідносин, суд першої інстанції, неправильно застосувавши період затримки розрахунку відповідача перед позивачем, прийшов хибного висновку щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15 481 грн. 57 коп, що свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та необхідність зміни оскаржуваного рішення в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виіршує питання розподілу судового збору.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 25 лютого 2021 року в частині стягнення з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15 481 грн. 57 коп. змінити, збільшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку до 48000 (сорок вісім тисяч) гривень 00 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 193 (сто дев`яносто три) гривень 90 копійок, сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 серпня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк