ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2021 року

м.Суми

Справа №582/130/21

Номер провадження 22-ц/816/647/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Недригайлівського районного суду Сумської області від 01 березня 2021 року в складі судді Жмурченко В.Д., постановлену у смт Недригайлів,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у лютому 2021 року, ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що вчинив кримінальний злочин згідно ст. 182 ч. 1, ст.ст. 145, 132 КК України через порушення Закону України «Про захист персональних даних», Конвенції щодо захисту персональних даних, Конвенції щодо захисту прав та основоположних свобод ст. 8, Конституції України ст.ст. 3, 28, 32, ЦК України ст.ст. 277, 278, 270 і зобов`язати поліцію відкрити кримінальне провадження і притягти до кримінальної відповідальності та вилучити лист №01-22/84 від 20.01.2021 року з усіх організацій і залучити його як доказ до справи щодо злочинну діяльність директора ОСОБА_2 «Недригайлівська лікарня».

Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач, в порушення вимог закону, незаконно поширив персональні дані щодо неї третім особам, викладених в листі №01-22/84 від 20.01.2021 року, тому просила притягнути його до кримінальної відповідальності.

Ухвалою Недригайлівського районного суду Сумської області від 01.03.2021 року у відкритті провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про притягнення до кримінальної відповідальності відмовлено.

Постановляючи вказане судове рішення, місцевий суд виходив з того, що даний позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить визнати ОСОБА_2 таким, що вчинив кримінальний злочин згідно ст. 182 ч. 1, ст.ст. 145, 132 КК України, бо порушив Закон України «Про захист персональних даних», Конвенцію щодо захисту персональних даних, Конвенцію щодо захисту прав та основоположних свобод ст. 8, Конституцію України ст.ст. 3, 28, 32, ЦК України ст.ст. 277, 278, 270 і зобов`язати поліцію вилучити лист №01-22/84 від 20.01.2021 року з усіх організацій в які він був направлений і залучити до справи як доказ щодо злочинну діяльність директора ОСОБА_2 «Недригайлівська лікарня» і притягнути до кримінальної відповідальності.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві щодо наявності підстав для притягнення відповідача до кримінальної відповідальності.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не направлено.

Позивач була оповіщена про судовий розгляд справи, але до суду не прибула, подала клопотання про відкладення справи через проходження лікування у м. Києві без доручення до клопотання доказів про її знаходження у лікувальному закладі.

З урахуванням норм ст. 372 ЦПК України, явка до апеляційного суду не є обов`язковою, а оскільки поважність причин своєї неявки позивач не підтвердила, колегія визнала можливим розглянути справі за її відсутністю.

Відповідач в судовому засіданні просив судове рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Предметом позову у даній справі є визнання ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину та притягнення його кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні. Такий позов не підлягає судовому розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду, у своїх правових висновках, неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Відсутність у ОСОБА_1 у даній цивільній справі юридичної можливості захисти свої порушене, як остання вважає, є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про вчинення відповідачем злочину має перевірити суд у кримінальному провадженні.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Недригайлівського районного суду Сумської області від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко