Справа № 569/7702/20
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2021 року м.Рівне
Рівненський міський суд Рівненської області
в складі головуючого судді Бучко Т.М.
секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.
з участю представника заявника ОСОБА_1
приватного виконавця Сідоренка С.П.
представника стягувача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича,
Ухвалою судді від 20 травня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_3 на рішення приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка С.П. в частині визнання неправомірними постанов від 6 грудня 2019 року у виконавчому провадженні № 60814137 про стягнення з ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця та про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.
Ухвалою від 20 травня 2020 року скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка С.П. щодо неповернення стягувачу виконавчого документа суд прийняв до розгляду та призначив судове засідання у справі.
За клопотаннями учасників справи судові засідання неодноразово відкладалися.
8 вересня 2020 року суд отримав письмові пояснення стягувача, в яких представник АТ «Універсал Банк» зазначає, що всі дії приватного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження були вчинені у відповідності до норм чинного законодавства та відповідають Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2014 року до ОСОБА_3 перейшли права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки № 07-652-КФ-2007 від 31 жовтня 2007 року. Діти ОСОБА_3 зареєстровані в житловому будинку вже після відчуження предмета іпотеки на її користь. Жодних документальних свідоцтв, які б свідчили про державну реєстрацію прав дітей на користування житловим будинком або підтверджували факт спільного проживання членів сім`ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства матеріали виконавчого провадження не містять. З наявної в АТ «Універсал Банк» інформації неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 фактично не проживають тривалий час та не користуються іпотечним майном, адже проживають та навчаються в м.Києві. Положення ст.177 СК України, ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачають обов`язковість отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування виключно на укладання правочинів стосовно нерухомого майна, право власності або користування якими мають діти. В даному випадку має місце необхідність реалізації арештованого майна з прилюдних торгів у межах виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження та примусового виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у визначений судовим рішенням спосіб. Ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Законом України «Про іпотеку» взагалі не передбачено отримання дозволу для примусової реалізації предмета іпотеки, з урахуванням визначеного рішенням суду способу його виконання - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб проведення прилюдних торгів. Доводи, викладені в скарзі ОСОБА_3 є безпідставними та незаконними, а сама скарга подана виключно з метою ухилення від примусового виконання рішення з метою зірвати виконавче провадження.
28 жовтня 2020 року представник стягувача подав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, серед іншого, що посилання скаржника на норми п.28 Розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень є неспроможними, оскільки приватним виконавцем було прийнято рішення не передавати на реалізацію нерухоме майно, в той час коли норми п.28 Розділу 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень регулюють порядок дій саме при передачі на реалізацію нерухомого майна. Саме по собі відкриття виконавчого провадження та арешт майна, накладений з метою гарантування виконання вже ухваленого рішення суду, яке є обов`язковим для виконання, та упередження дій боржника щодо уникнення звернення стягнення на належне йому майно шляхом відчуження майна, жодним чином не порушує права боржника. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Станом на лютий 2020 року було встановлено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_4 а ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Проте дане не означає, що станом на час розгляду справи діти продовжують проживати у вказаному будинку, адже право користування не може мати постійного характеру зважаючи на різні фактори. Право звернення стягнення на домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, а тому посилання скаржника на незаконність такого звернення є не тільки неспроможним, а й не логічним. В скарзі скаржник жодним чином не доводить та не обґрунтовує, чим порушуються його права відкритим виконавчим провадженням. Жодного порушення прав скаржника не відбувається, адже право ОСОБА_3 щодо користування та володіння даним майном ніяким чином не обмежується. Приватний виконавець не обмежений вчиняти виконавчі дії щодо з`ясування фактичного місця перебування неповнолітніх дітей, або вчиняти інші виконавчі дії щодо виконання рішення суду, проведення яких не заборонено жодним законом України.
25 вересня 2020 року суд отримав письмові пояснення представника заявника, який вказує, що сторонами не заперечується факт відмови приватному виконавцю у наданні дозволу на примусову реалізацію домоволодіння розпорядженням міського голови м.Рівного від 21 лютого 2020 року. АТ «Універсал Банк» не оскаржував вказане розпорядження міського голови м.Рівного, яким відмовлено у наданні дозволу, та фактично намагається спростувати законність вказаного розпорядження у своїх поясненнях. Оцінка правомірності розпорядження не є предметом доказування у справі. Крім того, факт не проживання дитини у житлі одного з батьків не є підставою для позбавлення дитини права користування таким житлом. Домоволодіння на АДРЕСА_1 було придбане ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 16 березня 2009 року у ОСОБА_6 . Жодних обтяжень вказаного нерухомого майна чи обмежень щодо продавця ОСОБА_6 відповідний публічний реєстр не містив, нотаріус відповідні перевірки здійснював при укладенні договору купівлі-продажу. Після отримання повідомлення ВАТ «Універсал Банк» про перебування придбаного будинку в іпотеці з 31 жовтня 2007 року ОСОБА_3 звернулася в міліцію із заявою про шахрайство, оскільки перед покупкою будинку ОСОБА_6 запевняв її про відсутність проблем з майном. ОСОБА_3 не брала у банку кредитних коштів, будь-яких договорів іпотеки не укладала. Відтак, попередня згода на укладення договору іпотеки органом опіки та піклування не надавалася. Оскільки органами опіки та піклування не надавалася оцінка відповідності інтересам дітей договору іпотеки, який ОСОБА_3 не укладався, то відчуження предмета іпотеки, право користування яким мають малолітні діти, без дозволу органу опіки та піклування та всупереч відмові органу опіки та піклування погодити таке відчуження, є грубим порушенням вимог чинного законодавства та прав малолітніх дітей.
В судовому засіданні представник заявника скаргу підтримав з підстав, викладених у скарзі та письмових поясненнях. Пояснив, що наявність відкритого виконавчого провадження обмежує права ОСОБА_3 , оскільки приватний виконавець постійно здійснює перевірки її майнового стану. Права боржника порушені тим, що приватним виконавцем порушено вимоги п.28 Інструкції з організації примусового виконання рішень та ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки приватному виконавцю було відмовлено органом опіки та піклування у передачі майна на реалізацію, він зобов`язаний був повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Приватний виконавець цього не зробив і саме цим порушив її права та інтереси. Відчуження майна, право користування яким мають діти, заборонено ст.177 Сімейного кодексу України та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». Реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів є правочином, який в цьому випадку заборонено законом. Звернення стягнення на майно не заборонено, але заборонено законом вчинення виконавчих дій. Вимога зобов`язати приватного виконавця винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу є ефективним способом захисту, передбаченим ч.2 ст.451 ЦПК України.Просить скаргу задовольнити.
Приватний виконавець Сідоренко С.П. заперечив проти задоволення скарги, оскільки доводи, викладені в скарзі, безпідставні та незаконні. Пояснив, що жодного порушення прав боржника неповерненням виконавчого документа стягувачу не відбувається, так як право ОСОБА_3 щодо користування та володіння спірним майном ніяким чином не обмежується. При повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» арешт, накладений на майно боржника, не знімається, відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників не виключаються, інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення не скасовуються. Законом не встановлено жодних заборон на примусову реалізацію предмета іпотеки, що належить боржнику. Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду. Наразі ним не проведено всіх виконавчих дій в рамках виконавчого провадження, а боржником не надано пояснень за фактами невиконання рішення суду, декларацію про доходи та майно боржника, не допущено в установленому законом порядку виконавця до житла (іпотечного майна). Право користування дітей житлом носить тимчасовий, а не постійний характер, а тому він не обмежений вчиняти виконавчі дії щодо з`ясування фактичного місця перебування дітей, або вчиняти інші виконавчі дії щодо виконання рішення суду, проведення яких не заборонено законодавством України. Боржником не здійснено будь-яких дій, спрямованих на самостійне виконання судового рішення, що в свою чергу свідчить про факт ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх зобов`язань, покладених на неї рішенням суду. Крім того, суд не має права зобов`язати виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише ним, а тому вимога заявниці про зобов`язання винести постанову про повернення виконавчого документа стягувачу незаконна.
Представник стягувача просить відмовити в задоволенні скарги з мотивів, наведених у письмових поясненнях.
Суд, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.
18 грудня 2019 року приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. отримав відповідь відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Рівненській області про реєстрацію місця проживання боржника ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , а також зареєстрованих за цією адресою неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5, визначено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.
На виконання вимог п.28 Інструкції з організації примусового виконання рішень приватний виконавець виконавчого округу Сідоренко С.П. 28 січня 2020 року звернувся до відділу опіки та піклування служби у справах дітей Рівненської міської ради із запитом № 282 про надання дозволу на примусову реалізацію предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.
Розпорядженням Рівненського міського голови № 193-р від 21 лютого 2020 року відмовлено приватному виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренку С.П. про надання дозволу на примусову реалізацію домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , право користування яким мають малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Листом служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради № 01-15/58 від 24 лютого 2020 року приватному виконавцю повідомлено про відмову в наданні дозволу на примусову реалізацію домоволодіння та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані неповнолітні.
Листом від 3 березня 2020 року № 817 приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. повідомив АТ «Універсал Банк» про прийняття рішення не звертати стягнення на предмет іпотеки, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , до виповнення повноліття неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Постановою від 27 березня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. наклав арешт на домоволодіння та земельну ділянку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з рішенням приватного виконавця не звертати стягнення на предмет іпотеки до виповнення повноліття ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягував АТ «Універсал Банк» звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області зі скаргою на бездіяльність приватного виконавця щодо не передачі пакету документів до ДП «Сетам» для подальшої реалізації нерухомого майна.
Боржник ОСОБА_3 , в свою чергу, звернулася до суду з даною скаргою на бездіяльність приватного виконавця щодо неповернення стягувачу виконавчого документа на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Суд не приймає до уваги покликання представника заявника на встановлену ст.177 Сімейного кодексу України та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» заборону на відчуження майна, право користування яким мають діти, оскільки норми вказаних статей не передбачають заборони на відчуження такого майна, а лише вимагають отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти.
Згідно з п.28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень якщо дозвіл органів опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Приватний виконавець виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. виконавчий документ стягувачу не повернув.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль ща виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад як, зокрема обов`язковості виконання рішень.
Нормами ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, нвизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту права та інтересів є недопустимим».
Отже, право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі ст.447 ЦПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчого служби або приватного виконавця.
Згідно з ч.3 ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Тобто, встановленню в порядку судового контролю за виконанням рішення підлягають не лише обставини прийняття або вчинення виконавцем рішень, дій чи бездіяльності відповідно до закону та в межах повноважень, а й факт наявності чи відсутності порушення прав заявника.
Звертаючись до суду зі скаргою на підставі ст.447 ЦПК України ОСОБА_3 не довела наявності порушення своїх прав бездіяльністю приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка С.П. щодо неповернення виконавчого документа стягувачу.
Суд зауважує, що за положеннями ч.7 ст.9 та ч.3 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підстав п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників не виключаються, арешт з майна не знімається.
На думку суду, саме по собі порушення приватним виконавцем вимог п.28 Інструкції з організації примусового виконання рішень та ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», які передбачають повернення виконавчого документа стягувачу у разі ненадання дозволу органів опіки та піклування щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, без зазначення за захистом якого права чи інтересу звернулася боржник до суду не може слугувати підставою для задоволення скарги.
Крім того, не може бути задоволена судом вимога заявника про зобов`язання приватного виконавця винести постанову про повернення стягувачу виконавчого документа, оскільки зазначені дії є компетенцією виконавця відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Як роз`яснено у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26 грудня 2003 року № 14, у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.
Відповідно до ст.4, 37 Закону України «Про виконавче провадження» саме виконавець повертає виконавчий лист стягувачу у передбачених законом випадках.
За таких обставин суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги.
На підставі наведеного та керуючись ст.260, 261, 353, 354, 447 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича.
Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд Рівненської області. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.

Суддя