Справа №751/7369/20
Провадження №2/751/818/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2021 року місто Чернігів

Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а

в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.

за участю секретаря Ващиліна Т.В.

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення коштів, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 45-52, 147-148), просить: стягнути з відповідачів на свою користь 36200 дол. США, що є еквівалентом по курсу НБУ станом на 30.10.2020 року 1028080,00 грн.; стягнути з відповідачів на свою користь у відшкодування моральної шкоди 13800 дол. США, що є еквівалентом по курсу НБУ станом на 30.10.2020 року 391920,00 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що 07.09.1999 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 прийняли у спадщину 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . 12.10.1999 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. 13.07.2017 року рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова за ОСОБА_1 було визнано право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 09.12.2016 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_4 на право бути його представником. 26.12.2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з господарським будівлями та спорудами, згідно якого остання придбала цей житловий будинок, а ОСОБА_4 продала його за 47000 доларів США по курсу НБУ на день оплати. При цьому, продавець отримав від покупця в день укладання угоди 2500 доларів США, а решту суми у розмірі 44500 доларів США покупець зобов`язався сплатити продавцю впродовж п`яти років з дня підписання даного договору, тобто до 27.12.2021 року. При цьому, ОСОБА_6 зобов`язалася переоформити свою частку на покупця, а ОСОБА_1 дав свою згоду на переоформлення та претензій мати не буде. Підтвердженням повного розрахунку покупця з продавцем буде договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально завірений та переоформлений на покупця на протязі двох тижнів після повного розрахунку. 28.02.2017 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_9 нотаріально посвідчену довіреність на право бути його представником, строк дії якої спливав 28.02.2020 року. 23.03.2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (яка являється донькою ОСОБА_3 ) було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Продаж цієї частини будинку було вчинено за узгодженою між сторонами ціною, яка склала 48200 грн. За п. 3.9. договору купівлі продажу відчуження 1/4 частини житлового будинку було здійснено за згодою співвласника вказаного нерухомого майна - ОСОБА_10 , якому належить 1/2 частина житлового будинку, який подав заяву про відмову від переважного права купівлі частки в праві спільної часткової власності. Інша співвласниця нерухомого майна ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 12.10.2018 року ОСОБА_9 видала нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_11 бути її представником. 13.10.2018 року ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_11 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . 29.09.2020 року ОСОБА_12 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 уклав договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_13 . Причому, на вказану частку право власності ОСОБА_1 набув на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.07.2017 року. За п. 4 договору дарування дар був оцінений сторонами у 42580 грн. 00 коп. Одночасно, за п. 8 договору дарування дарувальник (в особі представника) стверджував, що відчужувана частка житлового будинку з надвірними будівлями на момент укладання договору дарування нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, прав у третіх осіб не має, треті особи не мають права користування на вказану вище частку житлового будинку з надвірними будівлями. 08.09.2020 року ОСОБА_12 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу 2/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_13 за 140000 грн. 00 коп. При цьому, за п. 1.4. договору купівлі продажу продавцем (в особі його представника) стверджувалося про те, що відносно вказаної вище частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами.

У подальшому, на виконання умов підписаного сторонами договору:

26.12.2016 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_4 2500 доларів США;

02.05.2017 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_9 3400 доларів США;

21.02.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 1400 доларів США;

25.02.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 2500 доларів США;

19.06.2017 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_9 1700 доларів США;

28.08.2017 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_9 5100 доларів США,

08.05.2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 3000 доларів США.

Уклавши договори дарування та купівлі-продажу діючий від імені ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , своїми діями фактично призвів до виникнення у ОСОБА_1 заборгованості перед ОСОБА_3 у розмірі 19100 доларів США, які остання сплатила йому за житловий будинок.

Вказує також, що дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ввела її в оману і шахрайським шляхом заволоділа належними останній грошовими коштами. При цьому, ОСОБА_4 не мала реальних намірів на момент укладання попереднього договору купівлі-продажу з нею продати останній будинок, а навпаки, діючи умисно, мала наміри незаконно заволодіти її грошовими коштами. Крім того, 28.08.2017 року, достеменно знаючи про укладення вищевказаного договору, донька ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , увела в оману ОСОБА_9 , яка є донькою позивача, і протизаконно, не маючи на те жодних повноважень від батьків, скориставшись довірою, отримала від ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 5100 доларів США та неправомірно заволоділа ними.

Стверджує, що фактично сторонами був укладений попередній договір купівлі-продажу будинку з дотриманням істотних умов договору.

Вважає, що укладений 29.09.2020 року діючим на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 ОСОБА_12 договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_13 , так само як і укладений 08.09.2020 року між вищевказаними особами договір купівлі-продажу 2/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є вчиненими за обставин, які перешкоджали вчиненню правочинів. При цьому, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , при укладанні вказаних договорів стверджував, що відчужувані частки житлового будинку з надвірними будівлями на момент укладання договорів дарування та купівлі-продажу нікому іншому не продані, іншим способом не відчужені, прав у третіх осіб не має, треті особи не мають права користування на вказані вище частки житлового будинку з надвірними будівлями, не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами.

Стверджує, що при наявності укладеного 26.12.2016 року договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з господарським будівлями та спорудами між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , фактично увів в оману ОСОБА_13 , замовчавши про існування договору купівлі-продажу від 26.12.2016 року. Крім того вважає, що ОСОБА_1 фактично увів в оману її - ОСОБА_3 , у зв`язку з чим за нормами ч. 2 ст. 230 ЦК України повинен відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі.

Вважає також, що своїми діями ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 спричинили їй моральної шкоди, яка також повинна бути стягнена з вказаних осіб на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про приєднання до матеріалів справи оригіналів боргових розписок (а.с. 175), в якій також просив у зв`язку зайнятістю в іншій справі розгляд вказаної справи закінчити за його відсутності; позовні вимоги підтримує в повному обсязі і просить їх задовольнити. У судовому засіданні 19.07.2021 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнав і в його задоволенні просив відмовити з підстав, викладених ним у заяві про перегляд заочного рішення (а.с. 99-106).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судове засідання не з`явились. Про час та місце його проведення повідомлялись у встановленому порядку.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справиви, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07.09.1999 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 за свідоцтвом про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 прийняли у спадщину 3/4 частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Згідно договору дарування частини будинку від 12.10.1999 року, ОСОБА_7 подарував ОСОБА_1 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

13.07.2017 року рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова за ОСОБА_1 було визнано право власності за набувальною давністю на 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

26.10.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у простій письмові формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 з господарським будівлями та спорудами (а.с. 113-114).

Згідно п. 2.1 вказаного договору, продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 30000 доларів США по курсу НБУ на день оплати, з яких 1000 доларів США продавець отримав одержав від покупця, ще до підписання даного договору, а решту суми у розмірі 29000 доларів США покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі 18 місяців з дня підписання цього договору, тобто до 27 квітня 2018 року.

Згідно п. 2.4 вказаного договору, сторони домовились про те, що покупець буде віддавати гроші згідно розписок ОСОБА_14 до 27 числа кожного місяця, але не менше ніж 1000 доларів США по курсу НБУ.

22.09.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 з господарським будівлями та спорудами, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського МНО Реусом Р.В., зареєстрований в реєстрі за №5231 (а.с. 115-116).

Згідно пунктів 2.1, 2.2 вказаного договору, ціна договору встановлена в розмірі 95439,00 грн., які отримані продавцем від покупця, до підписання даного договору. Сторони повідомляють, що розрахунок між ними відбувся способом, передбаченим законом, до підписання цього договору. Факт повного розрахунку між сторонами підтверджується їх підписами на цьому договорі.

09.12.2016 року ОСОБА_1 видав нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_4 на право бути його представником (а.с. 10, 11, 12).

26.12.2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простій письмовій формі було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з господарським будівлями та спорудами (а.с. 13-14).

Згідно п. 2.1 вказаного договору, продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 47000 доларів США по курсу НБУ на день оплати, з яких 2500 доларів США продавець отримав одержав від покупця, ще до підписання даного договору, а решту суми у розмірі 44500 доларів США покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі п`яти років з дня підписання цього договору, тобто до 27 грудня 2021 року. Але 2500 доларів США покупець сплачує ОСОБА_6 на момент рішення суду, коли вона та ОСОБА_1 одержать право на спадщину 1/4 ОСОБА_8 .

Згідно п. 2.3 вказаного договору, сторони домовились про те, що покупець буде віддавати гроші згідно розписок ОСОБА_14 до 27 числа кожного місяця, але не менше ніж 700 доларів США по курсу НБУ.

28.02.2017 року ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_9 нотаріально посвідчену довіреність на право бути його представником строком до 28.02.2020 року (а.с. 15, 16).

23.03.2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку АДРЕСА_1 . Продаж цієї частини будинку було вчинено за узгодженою між сторонами ціною, яка склала 48200 грн. (а.с. 18-19).

12.10.2018 року ОСОБА_9 видала нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_11 бути її представником (а.с. 20).

13.10.2018 року ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_9 на підставі довіреності, подарувала ОСОБА_11 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 21).

З оригіналів наданих стороною позивача розписок вбачається, що: 26.12.2016 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_3 2500 доларів США згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2016 року за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 21.02.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 1400 доларів США за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 176); 25.02.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 2500 доларів США за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 177); 02.05.2017 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_9 3400 доларів США за житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; 19.06.2017 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_9 1700 доларів США згідно договору по жилому будинку (а.с. 178); 28.08.2017 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_9 5100 доларів США за житловий будинок (а.с. 179); 08.05.2018 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_9 3000 доларів США в якості частини оплати за будинок, згідно договору купівлі-продажу, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 180).

08.09.2020 року ОСОБА_12 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу 2/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_13 за 140000 грн.00 коп. При цьому, за п. 1.4. договору купівлі продажу продавцем (в особі його представника) стверджувалося про те, що відносно вказаної вище частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування іншими особами (а.с. 24-25).

29.09.2020 року ОСОБА_12 , діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_1 уклав договір дарування 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з ОСОБА_13 . Право власності на вказану частку ОСОБА_1 набув на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 13.07.2017 року. За п. 4 договору дарування дар був оцінений сторонами у 42580 грн. 00 коп. Одночасно, за п. 8 договору дарування дарувальник (в особі представника) стверджував, що відчужувана частка житлового будинку з надвірними будівлями на момент укладання договору дарування нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, прав у третіх осіб не має, треті особи не мають права користування на вказану вище частку житлового будинку з надвірними будівлями (а.с. 22-23).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем у позовній заяві ставляться вимоги про стягнення з відповідачів, в тому числі, суми грошових коштів, сплачених згідно розписок від 26.12.2016, 21.02.2017, 25.02.2017, 02.05.2017, 19.06.2017, 28.08.2017 та 08.05.2018.

Оригінали розписок від 19.06.2017 року на суму 1700 доларів США та від 28.08.2017 року на суму 5100 доларів США не можуть свідчити про отримання відповідачами грошових коштів в якості сплати за договором купівлі-продажу від 26.12.2016 року житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами з тих підстав, що вказані розписки не містять прямого посилання на це і, на думку суду, стосуються житлового будинку АДРЕСА_2 з господарським будівлями та спорудами, оскільки зі змісту нотаріально посвідченого договору від 22.09.2017 року вбачається грошові кошти за вказаний будинок сплачені до укладення вказаного договору у повному обсязі покупцем - ОСОБА_9 , і їх складання за часом передує укладенню вказаного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Щодо розписок від 21.02.2017, 25.02.2017, 25.02.2017, 02.05.2017 та 08.05.2018 слід зазначити наступне.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту зазначених розписок (від 21.02.2017, 25.02.2017, 25.02.2017, 02.05.2017 та 08.05.2018) вбачається, що грошові кошти були передані ОСОБА_9 , а не позивачем по справі - ОСОБА_3 , а тому є необґрунтованим твердження позивача щодо порушення відповідачами саме її майнового права чи інтересу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За нормами ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У позовній заяві міститься твердження, яке не заперечувалось сторонами по справі, що договір від 26.12.2016 року (а.с. 13-14) є попереднім договором купівлі-продажу житлового будинку, оскільки містить зобов`язання сторін укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу. Стороною «Продавця» у вказаному договорі виступає ОСОБА_15 , яка діє на підставі доручення від чоловіка ОСОБА_1 , а стороною «Покупця» - ОСОБА_3 . При цьому, ОСОБА_6 , яка на той час являлась співвласника предмету договору - житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, стороною вказаного договору не виступала і його не підписувала, хоча в ньому міститься обов`язок ОСОБА_6 переоформити свою частку на покупця (п. 2.1 договору).

Відтак, стверджувати про те, що сторони погодили всі істотні умови вказаного договору від 26.12.2016 року не можна з тих підстав, що зазначений договір не підписувався одним із співвласників предмету договору, який при цьому навіть не виступав стороною договору, що свідчить про його не укладення.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У ЦК України позовну давність визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Стороною відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності.

Відтак, договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 було підписано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 26 грудня 2016 року і на виконання умов цього договору, який є не укладеним, ОСОБА_3 передано ОСОБА_4 2500 доларів США, що вбачається з оригіналу розписки від 26.12.2016 року і саме цю дату слід вважати моментом, коли ОСОБА_3 довідалася або могла довідатися про порушення її права.

Отже строк позовної давності про стягнення грошових коштів за вказаною розпискою закінчився 27.12.2019 року, і на момент звернення до суду з цим позовом (02.11.2020 року) є пропущеним.

З приводу твердження відповідача, що ОСОБА_1 фактично увів її в оману, слід зазначити, що згідно ч. ч. 1, 2 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В даному випадку, позивач розуміла, який об`єкт являється предметом договору від 26.12.2016, його якості та властивості, природу договору купівлі-продажу, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачами введено позивача в оману в розумінні ст. 230 ЦК України, та для застосування відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 230 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України.

За правилами ч. 1, 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Судом встановлено, що 02.02.2021 між відповідачем ОСОБА_1 та адвокатом Прокоф`євим Б.І. укладено договір про надання правничої допомоги №6/21, згідно п. 3.1 якого клієнт проводить оплату адвокату за надані послуги по представництву його інтересів в суді першої інстанції в розмірі 15000,00 грн. (а.с. 117)

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано квитанцію №291228 від 25.02.2021, відповідно до якої адвокатом Прокоф`євим Б.І. на підставі договору №6/21 від 02.02.2021 за надані послуги прийнято 15000 грн. (а.с. 118) та витяг з рекомендаціями щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 10.01.2020 №84 (а.с. 119).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи, наведене, сума витрат на професійну правничу допомогу, яку поніс відповідач ОСОБА_1 та яка підтверджена належними доказами, підлягає стягненню з позивача в розмірі 15000 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новозаводський районний суд міста Чернігова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко