Постанова

Іменем України

31 березня 2021 року

м. Київ

справа № 521/1863/15

провадження № 61-17587св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Трофімець Вікторія В`ячеславівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси

від 22 червня 2017 року у складі судді Михайлюка О. А. та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Князюка О. В., Таварткіладзе О. М., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -

ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу

Трофімець В. В., про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 грудня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 2006/13-2.06/996, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі

200 000,00 доларів США зі сплатою 12,25 % річних з кінцевим терміном повернення

11 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 01 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_2 укладений іпотечний договір про передачу в іпотеку належної йому незакінченої будівництвом квартири, розташованої на 9-му поверсі будинку, який будується за адресою: АДРЕСА_1 .

31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки за договором від 01 грудня 2006 року, перехід права власності відбувся без відома іпотекодержателя.

Оскільки, у порушення умов договору кредиту ОСОБА_2 у встановлені строки, суму кредиту та інші передбачені договором платежі не сплачує, позивач вимушений звернутись з цим позовом до суду.

Уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Укрсоцбанк» остаточно просило в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту

від 01 грудня 2006 року № 2006/13-2.06/996 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах, встановивши ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором кредиту від 01 грудня 2006 року

№ 2006/13-2.06/996 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_1 на праві власності, шляхом надання ПАТ «Укрсоцбанк» права продажу вказаного предмета іпотеки, у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед банком, тому позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу предмета іпотеки, у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржником за основним зобов`язанням неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання з повернення коштів за кредитним договором забезпеченим іпотекою. При цьому не зазначення у резолютивній частині рішення суду першої інстанції початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні не призвело до ухвалення незаконного остаточного рішення у справі, оскільки по суті суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі

№ 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), від 24 квітня 2019 року у справі

№ 523/10225/15-ц, постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі

№ 487/1398/15-ц, а також постановах Верховного Суду України від 16 листопада

2016 року у справі № 6-900цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-719цс16,

від 29 червня 2016 року у справі № 6-1188цс16.

Сторона позивача своїм правом надати відзив на касаційну скаргу не скористалась.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

01 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є

ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 2006/13-2.06/996, згідно з яким банк надав йому кредит у сумі 200 000,00 доларів США зі сплатою 12,25 % річних з кінцевим терміном повернення 11 грудня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту, 01 грудня 2006 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та

ОСОБА_1 укладений іпотечний договір про передачу в іпотеку належної йому незакінченої будівництвом квартири, розташованої на 9-му поверсі будинку, який будується за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір засвідчений приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу

Трофімець В. В.

Згідно з пунктом 4.1 іпотечного договору від 01 грудня 2006 року, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання.

Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено право іпотекодержателя визначити спосіб стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

31 липня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , яка є предметом іпотеки за договором від 01 грудня 2007 року, перехід права власності відбувся без відома іпотекодержателя.

ОСОБА_2 встановлені договором терміни повернення наданого йому кредиту та сплати відсотків за ним не дотримувався, внаслідок чого, станом на 27 січня

2015 року заборгованість складається із: 157 433,83 доларів США - заборгованість за кредитом; 64 564,14 доларів США - заборгованість за відсотками; а всього -

221 997,97 доларів США, що складає 3 529 676,98 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_2 виникла заборгованість перед банком, тому позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості шляхом продажу предмета іпотеки, у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд не погоджується у повній мірі з такими висновками судів з огляду на таке.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Законуза рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Згідно з статтею 16 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, обтяження об`єкта незавершеного будівництва іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Після завершення будівництва будівля (споруда), житловий будинок або житлова квартира залишається предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору, передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Щодо змісту понять «спосіб захисту прав та інтересів іпотекодержателя», «підстава звернення стягнення на предмет іпотеки», «спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки», «спосіб задоволення вимог іпотекодержателя»

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові (стаття 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України).

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку», одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення судує: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 39 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

За змістом припису частини другої статті 35 Закону визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону) - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону, не передбачили.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Такі висновки сформульовано у Постанові Великої Палати від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19).

Щодо порушення норм процесуального права

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

ПАТ «Укрсоцбанк» у первісній редакції позовної заяви просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності (т. 1, а. с. 5).

15 червня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подано уточнення позовна заява, у якій товариство просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу з прилюдних торгів (т. 2, а. с. 78-79).

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом надання права ПАТ «Укрсоцбанк» на продаж предмету іпотеки в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Отже, ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», під час розгляду справи уточнювало свої позовні вимоги та остаточно просило звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, проте суди попередніх інстанції вказаного не врахували та звернули стягнення на предмет іпотеки шляхом надання ПАТ «Укрсоцбанк» права продажу предмета іпотеки, у порядку встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», але таких вимог позивач не пред`являв. Такі дії судів є виходом за межі позовних вимог та порушенням норм процесуального права, передбачених статтею 13 ЦПК України.

Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками.

Проте, суди не встановлювали, та у своїх рішеннях не викладали висновки щодо того, у який спосіб згідно з умовами іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Отже, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не розглянули справу в межах заявленої вимоги, сформульованої в уточненій позовній заяві від 15 червня 2017 року, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, що є порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при вирішенні справи.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення, для вирішення справи у суді касаційної інстанції, з огляду на встановлені судом порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій на порушення норм процесуального права вийшли за межі позовних вимог, при вирішені спору неправильно застосували норми матеріального права, без урахування висновків сформульованих Верховним Судом у Постанові Великої Палати

від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (провадження № 14-112цс19), касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, судам належить правильно визначити, які вимоги позову заявлені стороною позивача, і в залежності від цих вимог, вирішити спір по суті. Під час нового розгляду справи, судам належить зробити висновки з приводу доводів сторони відповідача про те, що в іпотеку передавались майнові права на квартиру, а сторона позивача просить звернути стягнення на квартиру. У разі встановлення судами, що вимоги сторони позивача є обґрунтованими, вирішити питання про застосування позовної давності, заявленою відповідачем ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2017 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко