Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2021 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мушкет О. О. , за участю секретаря судового засідання - Прилепо Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що відповідно до копії особового рахунку № НОМЕР_1 , відповідачі по справі зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , та згідно з даними особового рахунку опалювальна площа квартири складає 52,7 кв.м.

Позивачем надаються відповідачам послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання, за користування якими здійснюється нарахування згідно до тарифів. Між тим, в порушення чинних законодавчих та нормативних актів, оплата за надані послуги за даною адресою не здійснювалась, в результаті чого за період з 01 листопада 2017 року по 01 березня 2021 року утворилася заборгованість в сумі 30676,72 грн. Крім того, відповідачам нараховано до сплати суму інфляційних витрат за весь час прострочки зобов`язання, яка складає 2727,66 грн. та 3% річних, які складають 1410,06 грн.

В грудні 2020 року позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу щодо стягнення з відповідачів заборгованості на наданими послугами гарячого водопостачання та централізованого опалення, проте виданий судовий наказ 14.12.2020 року скасовано ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.12.2020 року.

Таким чином, на теперішній час сума, яка підлягає стягненню з відповідачів, становить 34814,44 грн., крім того, позивач просить стягнути з відповідачів витрати з оплати судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Представник позивача Ястребова І.Г., яка діє на підставі довіреності №44/01 від 14.07.2021 року в судове засідання не з`явилась, подала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують її відзив не надав.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Своєчасно подала відзив на позовну заяву, за яким позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні щодо неї, посилаючись на те, що дійсно була зареєстрована за адресою, АДРЕСА_1 з 18.09.2008 року по 01.12.2020 року, але з червня 2013 року фактично мешкала за адресою АДРЕСА_2 . Просила застосувати позовну давність у 3 роки.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року в редакції, чинній на момент спірних правовідносин, визначав основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Разом з тим, ст. 4 даного Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до положень статті першої Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, у редакції, чинній на момент спірних правовідносин, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Також, даною нормою було визначено, що споживачем житлово-комунальної послуги являється фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати таку послугу.

Як вбачається зі змісту статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

В силу ч. 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою.

При цьому, пунктом першим частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» прямо передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Натомість, відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 20 цього Закону на споживача покладено обов`язок оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз вищезазначених норм дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Згідно із положеннями ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Дана норма закріплена також змістом ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", відповідно до якої споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 19.06.1996р. по теперішній час, відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 01.12.2020 по теперішній час, що підтверджується інформацією відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради.

Вказаній адресі АДРЕСА_1 відповідає особовий рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ОСОБА_1 ..

Проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2 також підтверджується актом про фактичне проживання від 07.12.2020р., виданим КСН «Сонячний» (а.с.36), довідкою про фактичне не проживання, виданою КСН селища «Каменськ»(а.с.37),поясненням свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.38-39)

Виходячи з наведеного необхідно зазначити, що доказів того, які б підтверджували проживання відповідача ОСОБА_1 у період з 01.11.2017 року по 01.03.2021 року за іншими адресами ніж вказаної, а також не користувалися тепловою енергією в квартирі АДРЕСА_3 , суду не надано.

Таким чином суд дійшов переконання, що вимоги ККП «Маріупольтепломережа» до відповідача ОСОБА_5 підлягають задоволенню. В задоволенні вимог ККП «Маріупольтепломережа» до відповідачки ОСОБА_2 слід відмовити.

Крім того, суд зазначає, що за вимогами ст.625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом.

Так на підставі розрахунків позивача 3% річних та інфляційних витрат відповідно до ст.625 ЦК за період прострочення погашення заборгованості відповідачами, вбачається, що останні заборгували за спірний період ККП «Маріупольтепломережа» 3% річних в розмірі 1410,06 грн. та інфляційні витрати в розмірі 2727,66 грн.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.253 ЦК перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За ч.1,5 ст.261 ЦК перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями, з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, перебіг позовної давності щодо оплати послуг з надання теплової енергії обчислюється в такому випадку з дня настання строку виконання зобов`язання споживачами в частині проведення чергового щомісячного платежу.

Натомість суд звертає увагу на те, що на підставі ч.1,3 ст.264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, а час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому, згідно ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судом встановлено, що судовим наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14.12.2020 року стягнуто солідарно з ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування тепловою енергією та гарячого водопостачання у сумі 22951,73 грн., 3% річних у розмірі 1199,88, грн., суму інфляційних витрат у розмірі 1728,69 грн., та витрати з оплати судового зборуу розмірі 210,20грн.

Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 29.12.2020 року вищевказаний судовий наказ скасовано за заявою ОСОБА_2 , яка посилалась на те, що вимоги заявника є необґрунтованими та спірними, оскільки вона фактично проживає за іншою адресою, отже послугами теплопостачання вона не користувалась.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2020 року за справою №712/8916/17, прийшла до висновку, що подання заяви про видачу судового наказу не може використовуватися стягувачем, як підстава для переривання строку позовної давності за вимогою вказаною у такій заяві (чи її частиною).

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Таким чином, зважаючи на наявність відповідної заяви з боку сторони відповідача, в сенсі ч.4 ст.267 ЦК України суд приходить до висновку про обґрунтованість позову ККП «Маріупольтепломережа» лише в межах строку позовної давності, тобто за останні три роки, що передують його зверненню до суду.

При цьому на підставі ст.266 ЦК зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, якими в даному випадку є вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат постачальника послуг.

Суд зазначає, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК, за весь час прострочення, тобто право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Отже, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивачем заявлено вимогу щодо стягнення заборгованості, суми інфляційних витрат та 3% річних за період з 01 листопада 2017 року по 01 березня 2021 року.

З наданих позивачем розрахунків до особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що заборгованість за користування тепловою енергією у межах строку позовної давності за період, зазначений позивачем у позовних вимогах, з 01 березня 2018 року по 01 березня 2021 року становить 25631,36 грн., сума інфляційного нарахування на суму боргу у вказаний період складає 1984,2 гривень, 3% річних від простроченої суми 1002,55 гривень.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, а ним при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн., то у порядку передбаченому ст.ст.133,141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1896.59 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 133, 141, 142, 206, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» заборгованість за користування послугами з централізованого опалення за період з 01.03.2018 року по 01.03.2021 року в сумі 25631,36 грн. (двадцять п`ять тисяч тридцять одна гривня 36 коп..) на р/р НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ», , МФО 334851, 3% річних у розмірі 1002,55 грн. (одна тисяча дві гривні 55 коп.), інфляційні витрати в сумі 1984,2 грн. (одна тисяча девятсот вісімдесят чотири гривні. 20 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1865,94 грн (одна тисяча вісімсот шістдесят п`ять гривень 94 коп.) на р/р на р/р НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ», , МФО 334851.

В решті позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. О. Мушкет