Дата документу 02.04.2021 Справа № 334/5714/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5714/19 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/869/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«02» квітня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про припинення трудових відносин за власним бажанням, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, коштів за невикористану додаткову відпустку,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який уточнила протягом розгляду справи, до ФОП ОСОБА_2 про припинення трудових відносин за власним бажанням, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, коштів за невикористану додаткову відпустку.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 14.03.2018 року між нею та ФОП ОСОБА_2 було укладено трудовий договір, за яким її прийнято на посаду бухгалтера. Для внесення відповідних записів про прийом на роботу її трудова книжка була надана відповідачу, який в порушення вимог закону залишив її у себе.

Вона працювала бухгалтером на законних підставах з офіційним оформленням, заробітну плату нараховували та виплачували з утриманням всіх належних податків та платежів, які відповідач, як платник ЄСВ, самостійно сплачував, що підтверджується довідкою ПФУ за ф.ОК-5, сформованою 11.07.2019 року.

За відпрацьований період їй було надано з 06.05.2019 року по 30.05.2019 року щорічну основну відпустку тривалістю 24 календарних дні.

08.05.2019 року вона особисто відповідачу подала заяву про звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, на підставі ст. 38 КЗпП України, що надає правові підстави для звільнення без відпрацювання встановленого строку та у визначену працівником дату звільнення, якою виступає дата 08.05.2019 року.

Додатково 08.05.2019 року через Укрпошту на ім`я відповідача було направлено аналогічну заяву про звільнення з тих самих підстав та датою 08.05.2019 року, який було повернуто за закінченням встановленого строку зберігання 24.05.2019 року. Вважала, що оскільки лист було направлено на адресу офісу відповідача, то він навмисно ухилився від отримання листа та проведення відповідної процедури, передбаченої законодавством при звільненні.

Неодноразово зверталась до Головного управління праці у Запорізькій області щодо порушення ФОП ОСОБА_2 чинного законодавства про працю.

Після закінчення відпустки, 03.06.2019 року відповідач направив на її адресу листа, в якому просив повідомити його про її відсутність на роботі з 31.05.2019 року, який був нею отриманий 14.06.2019 року. 18.06.2019 року вона надіслала на зареєстровану адресу відповідача листа від 15.06.2019, в якому ставила питання звільнення, повернення трудової книжки та здійснення перерахунку коштів, який був отриманий відповідачем отримано 27.06.2019 року, втім жодних дій з боку відповідача щодо її звільнення не було проведено.

Вважала дії ФОП ОСОБА_2 такими, що порушують законодавство про працю та її конституційні права.

Згідно трудового договору від 14.03.2019 року та Індивідуальних відомостей про застраховану особу, сформованого 11.07.2019 року, її середньоденний заробіток (8 годин) за березень - квітень 2019 року складає 200,16 грн. (4173,00 грн. - середньомісячний заробіток : 166,8 годину = 25,02 грн. х 8 годин).

Затримка видачі трудової книжки при звільнені за період з 08.05.2019 року по 24.10.2019 року (першого судового засідання) склала 116 робочий день. Загальна сума середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки складає 23218,56 грн.

У травні 2019 року нею було оформлено лише встановлену законом кількість днів щорічної відпустки, без отримання додаткової соціальної відпустки, та отримано лише розраховану суму за використання щорічної відпустки. У зв`язку із чим до суми остаточного розрахунку входить невикористана додаткова соціальна відпустка працівника, які мають дітей, загальна сума якої склала 1980,44 грн. (відпрацьований період 1 рік 2 місяці. за кожен додатковий місяць надається 2 дні відпустки, тож кількість додаткової соціальної відпустки складає 10 днів + 4 дні = 14 днів; компенсація за 1 день складає 141,46 грн. х 14 днів).

Після звернення до суду із вище вказаним позовом на її адресу 30 вересня 2019 року від відповідача надійшли листи, які містили заяву-вимогу від 19.09.2019 року щодо чергового зобов`язання повідомити про причину відсутності на роботі, та наказ № 1к від 27.09.2019 про звільнення за прогули.

По формі наказ не відповідає нормам трудового законодавства, оскільки не містить інформації про негайне ознайомлення працівника з ним. Не містить даних щодо отримання чи ні її пояснень про причини відсутності на роботі, які є обов`язковими. Не зрозумілим є період прогулів.

На підставі зазначеного просила:

- припинити з 08.05.2019 року дію трудового договору, укладеного між нею та ФОП ОСОБА_2 , від 14.03.2018 року, за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти років;

- зобов`язати ФОП ОСОБА_2 прийняти локальний документ (наказ, розпорядження) про її звільнення з 08.02.2019 року за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцяти років;

- внести відповідний запис до її трудової книжки та повернути їй трудову книжку;

- визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_2 від 27.09.2019 року №1к про її звільнення за прогули без поважних причин у робочі дні з 02.09.2019 року по 19.09.2019 року включно з підстав п.4 ст. 40 КЗпП України;

- стягнути одноразово з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, сума якої буде розрахована на час прийняття рішення судом;

- стягнути одноразово з ФОП ОСОБА_2 на її користь суму остаточного розрахунку, яка складається із суми за невикористану додаткову відпустку як працівника, який має дітей, розмір якої складає 1980,44 грн.;

- стягнути з ФОП ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на покладання тягарю доказування на роботодавця, доведеність позовних вимог, ненадання відповідачем доказів повернення їй трудової книжки, безпідставність висновку суду щодо неотримання відповідачем її заяви про звільнення, існування сумнів у висновках інспектора Головного управління праці, обізнаність відповідача щодо наявності в неї двох дітей, нездійснення розрахунку, ненаданням судом першої інстанції оцінки змісту наказу, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

ФОП ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не було надано йому заяву про звільнення, лист був направлений не за адресою реєстрації ФОП, а за місцем знаходження офісу, заява ОСОБА_1 не є за змістом заявою про звільнення за власним бажанням, згідно з чинним законодавством трудова книжка зберігається у роботодавця, на роботодавця покладено тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, а не тягар доказування у будь-яких трудових спорах, відповідність акту Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 23.08.2019 року не є предметом розгляду, порядок застосування до позивача дисциплінарного стягнення позивач не оскаржувала, про влаштуванні на роботу позивач не повідомила його про наявність в неї двох дітей та не зверталась із заявою про надання додаткової відпустки або виплату компенсації.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 08 лютого 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог та недоведеності звернення позивача до відповідача із заявою про звільнення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 14.03.2018 року між ФОП ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено трудовий договір, за яким її прийнято на посаду бухгалтера. Умовами договору визначено обов`язки, розмір оплати праці, вихідні дні, тривалість відпустки працівника.

Згідно розпорядження №2 від 14.03.2018 року ОСОБА_1 приступила до роботи у ФОП ОСОБА_2 14.03.2018 року (т.1, а.с.60-62).

02.05.2019 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про надання щорічної тарифної відпустки на 24 календарні дні з 06.05.2019 року по 29.05.2019 року (т.1, а.с.63).

Згідно розпорядження №2 від 02.05.2019 року ОСОБА_1 надано щорічну відпустку на 24 календарні дні з 06.05.2019 року по 30.05.2019 року за період з 14.03.2018 року по 13.03.2019 року (а.с.103).

08.05.2019 року ОСОБА_1 надіслала ФОП ОСОБА_2 на адресу АДРЕСА_1 заяву про звільнення за власним бажанням з 08.05.2019 без відпрацювання будь-якого терміну у зв`язку з доглядом за дітьми до 14 років. Вказана заява адресатом отримана не була і повернулась ОСОБА_1 за закінченням встановленого строку зберігання 24.05.2019 року (т.1, а.с.6-8).

03.06.2019 року ФОП ОСОБА_2 було направлено на адресу ОСОБА_1 листа з вимогою надати пояснення про причини її відсутності на роботі з 31.05.2019 року (т.1, а.с.9-10, 88-90).

Вказаний лист був отриманий ОСОБА_1 15.06.2019 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №388.

Листом від 15.06.2019 року ОСОБА_1 повідомила про вимогу звільнити її за власним бажанням відповідно до строків, зазначених у заяві від 08.05.2019 року, провести виплату належних грошових сум, видати трудову книжку, видати копію наказу про звільнення, виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не пізніше 01.07.2019 року (т.1, а.с.11, 79-80).

Листом від 03.07.2019 року ФОП ОСОБА_2 роз`яснив, що заяву про звільнення він не отримував і що у разі бажання звільнитися позивач повинна подати відповідну заяву із зазначенням причин та строків звільнення (т.1, а.с.81-82, 215).

У зв`язку з тим, що лист від 03.07.2019 повернувся без вручення ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 повторно надіслав на її адресу листа аналогічного змісту від 26.07.2019 року (т.1, а.с.83-87).

У листі від 19.09.2019 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 з питанням про причини її відсутності на роботі з 31.05.2019 по 19.09.2019 та попередив, що у разі ненадання пояснень вона буде звільнена за прогули (т.1, а.с.76-77).

Наказом №1к від 27.09.2019 року ОСОБА_1 звільнено з 27.09.2019 року за п.4 ст. 40 КЗпП за прогули з 02.09.2019 року по 19.09.2019 року включно, копія наказу та листа про це були надіслані на адресу ОСОБА_1 та отримані нею, що підтверджується матеріалами справи (т.1, а.с.64-69).

Відсутність ОСОБА_1 на роботі підтверджується табелем обліку робочого часу (т.1, а.с.104-108), актами про відсутність працівника на роботі, які ФОП ОСОБА_2 складав щодня з 31.05.2019 року до 27.09.2019 року (т.1, а.с.91-102, 109-129, 157-206).

Згідно з наказом від 10.06.2019 року ОСОБА_1 з 11.06.2019 року прийнята на роботу в ТОВ «Медпрайм» (т.1, а.с.240-244).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору, пунктом 4 якої передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

У цій справі при застосуванні норми ст. 38 КЗпП України визначальним є встановлення належного письмового за два тижні попередження працівником власника або уповноважений ним орган про намір розірвати трудовий договір.

Як обґрунтовано було встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів на підтвердження такого повідомлення ФОП ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Так, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження особистого подання відповідачу заяви про звільнення за власним бажанням по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку.

Стосовно посилання ОСОБА_1 на направлення вищезазначеної заяви засобами поштового зв`язку ФОП ОСОБА_2 08.05.2019 року колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи містять копію поштового конверту з відміткою від 24 травня 2019 року про невручення поштового відправлення у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, опис вкладення до цінного листа на ім`я ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 була повідомлена про неотримання відповідачем її заяви засобами поштового зв`язку.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що посилання ОСОБА_1 на умисне ухилення відповідача від отримання листа не підтверджено доказами, і є припущенням, а доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів також звертає увагу, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань офіційною адресою місцезнаходження ФОП ОСОБА_2 , за якою здійснюється листування, є: АДРЕСА_2 , яка є відмінною від адреси, на яку позивачем направлялась заява про звільнення.

З огляду на зазначене, оскільки відсутні докази повідомлення роботодавця про намір розірвати трудовий договір з ініціативи працівника, у ФОП ОСОБА_2 були відсутні підстави для винесення відповідного наказу та здійснення відповідного розрахунку.

За приписами ст. 48 КЗпП трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Відповідно до п. 2. 21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 за № 58 (далі - Інструкція), трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Згідно з листом ФОП ОСОБА_2 від 27 вересня 2019 року, який був долучений до матеріалів справи позивачем, відповідач повідомив про її звільнення та прохав надати трудову книжку для здійснення відповідного запису (т.1, а.с. 37).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на існування сумнів у акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, Головного управління Держпраці у Запорізькій області №ЗП2259/566/АВ від 23 серпня 2019 року, яким не встановлено порушень законодавства про працю (т.1, а.с.70-74), не заслуговують на увагу, оскільки відповідність вказаного акту вимогами законодавства не є предметом розгляду цієї справи.

Доводи апеляційної скарги щодо обізнаності відповідача щодо наявності в неї двох дітей також не підтверджені належними доказами, не зазначені такі обставини й в трудовому договорі, а отже, посилання ОСОБА_1 на її право на додаткову відпустку у даному випадку не може бути прийнято до уваги.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України однією з підстав розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця є прогул без поважних причин.

Звільнення є заходом дисциплінарного стягнення, тому для його застосування необхідно дотримуватися вимог ст. 147-149 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Як вбачається із наказу №1-к від 27.09.2019 року, до позивача застосовано один із передбачених законом заходів стягнення - звільнення за прогул без поважних причин (п.4 ст. 40 КЗпП України), що відповідає як вимогам ч.1 ст. 147, ч. 2 ст. 149 КЗпП України.

За змістом п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Відсутність позивача на роботі підтверджується актами про відсутність працівника на роботі, які ФОП ОСОБА_2 складав щодня з 31.05.2019 року до 27.09.2019 року, не заперечувалось позивачем ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо визначення дням прогулів лише період з 02 вересня 2019 року по 19 вересня 2019 року, оскільки вони не спростовують обставини не виходу ОСОБА_1 на роботу після закінчення відпустки.

Згідно із ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

На виконання приписів ч.3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення відповідачем враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку.

Частиною першою ст. 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебуванням його у відпустці.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи, вважає, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суми остаточного розрахунку, яка складається із суми за невикористану додаткову відпустку як працівника, який має дітей, є похідними, а тому обґрунтовано відхилені судом першої інстанції.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 02 квітня 2021 року

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова