КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа№ 133/1804/20
Провадження № 2/133/206/21
РІШЕННЯ

Іменем України

29.07.2021 м. Козятин

Козятинський міськрайонний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Кучерук І.М.,

за участю секретаря Корбут Ю.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

адвокатів Навроцького А.П., Кучер Г.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв Василь Юрійович, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв Василь Юрійович, в якому просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири номер АДРЕСА_1 , укладений 29.11.2018 між ОСОБА_1 ( Дарувальником ) з однієї сторони, та ОСОБА_2 (Обдаровуваною) з другої сторони, посвідчений 29.11.2018 приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за №1012.

Свої вимоги мотивує тим, що у 2008 році вона з чоловіком вирішили переїхати з м.Донецьк в м. Козятин, де проживали її племінник ОСОБА_4 та племінниця ОСОБА_2 . Все своє майно, яке знаходилось м.Донецьку, вони продали та купили в м.Козятині трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яку оформили на її чоловіка, та ще одну трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку оформили на неї. Заселились вони з чоловіком в квартиру АДРЕСА_2 , а у придбану ними квартиру АДРЕСА_1 заселились, з їх дозволу, племінниця ОСОБА_2 (на той час - ОСОБА_5 ) разом з чоловіком ОСОБА_6 та дітьми на умовах, що вони всіляко будуть їм допомагати по господарству, купувати та приносити продукти харчування, ліки, воду тощо, оскільки позивач та її чоловік мали 2 групу інвалідності, а тому у них існували труднощі в організації та підтриманні свого побуту.

В перші роки племінниця з чоловіком істотно допомагали по господарству та між ними склались довірливі відносини, у зв`язку з чим чоловік позивача у 2009 році склав заповіт, яким придбану ними квартиру АДРЕСА_1 заповів в рівних частках її племінниці ОСОБА_2 (на той час - ОСОБА_7 ) та її чоловікові ОСОБА_6 . Однак восени 2013 року шлюб між її племінницею ОСОБА_2 (на той час ОСОБА_5 ) і ОСОБА_6 було розірвано й відповідач разом з дітьми перейшла проживати до своєї матері та фактично припинила спілкування з позивачем та її чоловіком, в той час як чоловік племінниці - ОСОБА_6 продовжував з ними спілкуватись та всіляко допомагав по господарству. А тому чоловік позивача - ОСОБА_8 в січні 2014 року скасував раніше складений ним заповіт і склав новий, яким придбану квартиру АДРЕСА_1 заповів лише ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Після його смерті ОСОБА_6 ще пів року допомагав їй по господарству, а після оформлення своїх спадкових прав на квартиру АДРЕСА_1 припинив надавати будь-яку допомогу. Вважаючи, що ОСОБА_6 скористався довірливим станом та ошукав їх, заволодівши квартирою, вона звернулась до суду з позовом до нього про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за нею права власності на 1/2 частку цієї квартири, який рішенням суду було задоволено.

Позивач зауважила, що в ході розгляду тієї справи в суді між нею та відповідачем було відновлено спілкування й остання висловила пропозицію укласти договір, за яким вона буде всіляко допомагати по господарству та надавати довічно матеріальну допомогу в розмірі 1500 грн. щомісячно, а 1/2 частина вказаної квартири щоб була переписана на неї, на що позивач погодилася, оскільки потребувала догляду, допомоги та додаткових коштів через хворобу. Відповідач вказала, що в такому разі зробить запис до нотаріуса, який складе необхідний договір. За декілька днів до того як було підписано договір, позивач надала відповідачу паспорт та довідку про ідентифікаційний номер. У приватного нотаріуса Кондратьєва В.Ю. вже були віддруковані примірники договору, які він дав їм читати, однак позивач не вчитувалася в текст запропонованого їй договору, лише повідомила нотаріуса, що бажає передати квартиру у власність племінниці, яка обіцяє допомагати їй по господарству та довічно надавати кошти на утримання, на що нотаріус відповів: "То домовляйтесь!". На цю фразу позивач не звернула увагу, оскільки відповідач в цей момент почала стверджувати, що вони про все домовились та запевняти її, що буде регулярно допомагати їй та довічно надавати кошти на утримання в розмірі 1500 грн. щомісячно.

В таких умовах було підписано оспорюваний договір дарування від 29.11.2018. Однак після підписання договору, а саме 01.07.2020, відповідач відмовилась їй допомагати, вказавши, що виконала свій обов`язок за укладеним договором. Тоді позивач звернулась до тексту оспорюваного договору і зрозуміла, що насправді подарувала свою квартиру відповідачу, а не уклала з нею договір довічного утримання. Вважає, що цей договір дарування має бути визнаний недійсним в судовому порядку з огляду на те, що вона не мала наміру відчужувати належну їй частину квартири безоплатно будь-кому, в тому числі відповідачу. Наголосила, що при підписанні оспорюваного договору їй було майже 77 років, вона є одинокою, має інвалідність 2 групи, перенесла декілька операцій, часто хворіє, а тому її внутрішня воля була направлена на те, що нею буде укладено з відповідачем договір довічного утримання, за яким вона передасть їй у власність частину квартиру, а відповідач забезпечуватиме її утриманням та доглядом довічно.

У судовому засіданні позивач підтримала обставини та вимоги, викладені у позові.

Представник позивача зазначив, що вказану вище квартиру позивач зі своїм чоловіком придбали і розцінювали як джерело отримання додаткових доходів від надання її в оренду чи отримання додаткових нематеріальних благ у вигляді допомоги від людей, які в ній будуть проживати. Вказав, що укладений договір дарування між позивачем та відповідачем не є безоплатним, підтвердженням чого є те, що через день після його укладення, а саме, 01.12.2018, відповідач почала виплачувати позивачу щомісячно грошову допомогу в середньому по 1000 грн., про що складено розписку про надання матеріальної допомоги. Крім того, після укладення договору дарування до травня 2019 року включно відповідач всіляко допомагала по господарству позивачу, а потім припинила надавати таку допомогу та з 01.06.2019 стала виплачувати щомісячно грошову допомогу для оплати послуг доглядальниці в сумі 500 грн. Ця обставина підтверджується розпискою про надання грошової допомоги для оплати послу доглядальниці. Вважає, що сукупність обставин і відносин між позивачем та відповідачем до укладання договору дарування та після нього свідчать про існування між сторонами іншої домовленості, але однозначно не про безоплатну передачу квартири.

Відповідач в судовому засіданні та в поданому відзиві просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що ОСОБА_1 є її рідною тіткою. Після переїзду з м.Доненька вона та її покійний чоловік купили в м .Козятині дві трикімнатні квартири - одна, де проживає тітка, по АДРЕСА_3 , інша - по АДРЕСА_4 , а решту коштів, отриманих після продажу майна в м.Донецьку, поклали на депозитний валютний рахунок. Вони перебували в приязних стосунках, постійно спілкувалися, відвідували один одного. Відповідач зі своїм братом були рідними людьми для ОСОБА_1 та її чоловіка, оскільки дітей у шлюбі у них не було. Квартира АДРЕСА_1 була придбана без ремонту. Тітка запропонувала зробити ремонт та проживати там з дітьми та її тепер вже колишнім чоловіком. Вона прийняла таку пропозицію, зробила ремонт та почала там проживати разом з сім`єю. Тітка постійно втручалась в їх життя, вимагала, щоб вони постійно приходили їй на поміч, допомагали по господарству, що спричиняло сварки та непорозуміння у її родині, а в подальшому шлюб було розірвано. Вони з чоловіком перестали приймати активну участь у житті тітки. В 2009 році покійний чоловік тітки склав заповіт, яким заповів по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 їй та її колишньому чоловіку, який згодом в 2014 році був скасований та складений новий, відповідно до якого всю квартиру заповіли її колишньому чоловікові. У покійного чоловіка тітки була велика пенсія, а також відсотки від депозитного рахунку, що забезпечувало їм високий рівень життя і здавати дану квартиру в оренду вони не мали намірів, як про це зазначено в позові.

Протягом року позивач з нею не спілкувалась, однак після смерті чоловіка запропонувала та пообіцяла подарувати половину квартири АДРЕСА_1 з подальшим продажем, оскільки вважала, що відповідачу буде легше домовитися з колишнім чоловіком. З цієї метою тітка звернулась до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на 1/2 частину квартири й рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, яке набрало законної сили, позов задоволено. Судові витрати у зв`язку з розглядом даної справи позивач просила відповідача їй компенсувати в сумі 25000 грн. після оформлення договору дарування 29.11.2018.

Відповідач постійно змінювала свою позицію щодо тих чи інших речей. Тому вона, з метою ведення обліку грошей, які надавала позивачу, склала розписку про надання грошової допомоги. З того дня, коли позивачем отримано останню суму, тітка подала заяву до суду про визнання недійсним договору дарування. Також відповідач просила суд звернути увагу на те, що якби вона помилялася і хотіла отримувати гроші довічно, сума, що вказана в розписці в розмірі 25000 грн., не була б фіксованою, оскільки людина не знає скільки житиме. Вказана сума сплачувалася нею в рахунок погашення витрат на правову допомогу під час розгляду справи про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на 1/2 частину спірної квартири. Водночас в тій розписці, що з`явилася через півроку після оформлення договору дарування, не міститься обов`язкової суми, що надавалася б іншій особі для догляду за тіткою. Оскільки з родичів з тіткою ніхто не хотів спілкуватися, вона сплачувала за послуги доглядальниці й на цій розписці наполягала тітка. Однак в липні 2020 позивач почала вимагати від неї 1000 грн., погрожувала назад забрати 1/2 частину квартири, на що вона відмовилась сплачувати їй дані кошти.

Вважає відповідача такою, що використала її для покращення свого матеріального становища. Тітка неодноразово позичала гроші під відсотки родичам, пропонувала їй грошову допомогу для купівлі квартири, що підтверджує її добрий фінансовий стан. Відповідач є особою з інвалідністю 2 групи, однак веде активний спосіб життя, в свої 77 років здатна до самообслуговування та не потребує сторонньої допомоги, як про це зазначає у своїй позовній заяві, а згідно з результатами останніх аналізів хвороба тітки не прогресує та перебуває у стадії ремісії.

Представник відповідача суду пояснила, що договір дарування укладено 29.11.2018, розписка про надання матеріальної допомоги в сумі 25000 грн. датована 01.12.2018, в той час як обставини, щодо яких могла помилятись сторона правочину, мали існувати саме на момент укладання договору. Відповідач не має змоги довічно когось утримувати, оскільки працює в школі, має невелику заробітну плату, має сина. Дана квартира була предметом позову у суді, передавалась у спадщину, а тому позивач була юридично обізнаною і усвідомлювала, що вона підписувала договір дарування. А те, що відбувалось після укладення договору, не має істотного значення для розгляду даної справи.

Третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв В.Ю. надав до суду пояснення, в яких щодо задоволення позову заперечував та зазначив, що під час посвідчення зазначеного вище правочину сторонам було роз`яснено положення чинного законодавства, що регулюють укладення договору дарування, а саме ст.ст. 182, 210, 334, 383, 717-722, 727, 728 ЦК України, ст. ст. 60, 65, 74 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.ст. 167, 174 ПК України, ст. 212 КК України, про що свідчать особисті підписи сторін на договорі дарування. Укладений і підписаний сторонами та посвідчений нотаріусом договір дарування частки квартири не містить положень, що встановлюють обов`язок обдаровуваного вчиняти на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру. Сторонам договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час посвідчення правочину було роз`яснено, що укладений між ними договір дарування частки квартири, є договором про безоплатну передачу майна (дарунку) у власність, про що свідчать їх особисті підписи на укладеному договорі. Викладенні в позовній заяві посилання на будь-які домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо надання допомоги, не є предметом укладеного та посвідченого 29.11.2018 договору, ніяких сумнівів щодо стану здоров`я дарувальника не було. Сторони попередньо приходили до нього на консультацію.

Вказану позицію нотаріус підтримав під час вступного слова в суді, подальший розгляд справи просив проводити у його відсутність.

Судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи за погодженням сторін. Крім того, сторони відмовилися щодо допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що відповідач є його колишньою дружиною. З позивачем він познайомився у 2008 році. Наразі ніяких стосунків зі сторонами не підтримує. В 2008 році, коли позивач переїхала в м. Козятин, то запропонувала йому та відповідачу, яка на той час була його дружиною, доглядати її з чоловіком. Вони погодились. Згодом шлюб між ними було розірвано. Після розлучення відповідач відмовилась їх доглядати, в той час які він продовжував це робити до 2017 року. В 2015 помер чоловік позивача. Зауважив, що в процесі розгляду справи про визнання заповіту недійсним була встановлена обставина догляду позивача. Необхідність у сторонньої допомоги позивачу на даний час не відпала.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснив, що позивач є його рідною тіткою, відповідач - сестрою. З сестрою добрі стосунки. З позивачем - не визначені. Рішення тітки подарувати половину квартиру було свідоме, вона консультувалась з усіма. Його сестра почала допомагати позивачу. Вважає, що позивач є юридично обізнаною людиною, і йому пропонувала укласти договір довічного утримання на квартиру, в якій наразі проживає. Коли сестра проживала з чоловіком, то постійно доглядала позивача. Щодо розписок йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що надавав правову допомогу позивачу в розгляді цивільної справи щодо визнання недійним заповіту ОСОБА_8 на спірну квартиру та був її представником. Також він їй надавав консультацію та роз`яснював підстави укладання договору дарування та договору довічного утримання. За представництво інтересів позивача щодо вирішення позову до ОСОБА_6 про визнання права спільної сумісної власності подружжя та права власності на 1/2 частину квартири після розгляду справи він отримав від неї кошти в сумі 16000 грн., хоча попередня домовленість була про 1000 доларів США, що на той час в еквіваленті національної валюти становила значно більшу суму. Після вирішення вказаного спору на користь позивача виникла необхідність знову представляти її інтереси у справі про усунення перешкод у користуванні власності цією ж квартирою, що ним і було зроблено, однак коштів за це він не отримав. Стосовно виконання умов щодо оплати саме за ці послуги не домовлявся, розраховуючи на те, що позивач сама йому доплатить. Зі слів позивача зрозумів, що розписка писалась відповідачем виключно для погашення боргу за правову допомогу, що ним надавалась.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення сторін і дослідивши докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а.с.9,11).

Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Козятинської державної нотаріальної контори Вінницької області від 16.01.2014 за реєстром №3, ОСОБА_8 заповів належну йому квартиру під АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 .

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.06.2017, яке набрало законної сили, квартиру АДРЕСА_1 , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8 та його дружини ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею -70.9 кв.м.(а.с.12-16).

29.11.2018 між ОСОБА_1 ( Дарувальником ) та ОСОБА_2 (Обдаровувана) укладено договір дарування частки квартири, відповідно до якого Дарувальник передала безоплатно у власність /подарувала/, а Обдаровувана прийняла в дарунок належну Дарувальнику на праві приватної спільної часткової власності 1/2 (одну другу) частку квартири номер АДРЕСА_1 (далі також - Договір). Вказаний договір укладено в письмовій формі, посвідчено 29.11.2018 приватним нотаріусом Козятинського районного нотаріального округу Кондратьєвим В.Ю. та зареєстровано в реєстрі за №1012 (т.1, а с. 17-18).

У договорі дарування від 29.11.2018 Дарувальник підтвердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Крім того, сторони стверджували, що: «- у момент укладання договору ми усвідомлювали (усвідомлюємо) значення своїх дій і могли (можемо) керувати ними; - судові рішення щодо визнання нас обмежено дієздатними або недієздатними не приймалися; - розуміємо природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; - при укладенні цього договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані нами; - договір укладається нами у відповідності зі справжньою волею сторін, без будь-якого застосування фізичного чи психологічного тиску; - при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості Дарувальника з Обдаровуваною; - договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу для Дарувальника тяжких обставин; - правочин здійснюється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); - цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним)».

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України).

Положенням ч. 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Отже, зміст статей 203, 717 ЦК України вказує на те, що договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Позивач, оспорюючи вказаний вище правочин, вказує на те, що вона не мала наміру укладати саме договір дарування квартири, а, підписуючи договір, мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівалася, що відповідач буде здійснювати за нею догляд, якого вона потребує в силу свого віку та стану здоров`я, а також матеріально допомагати.

Правовідносини, пов`язані з визнанням договору недійсним з підстави укладення його під впливом помилки, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду судами справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 354/914/13-ц від 23.01.2020.

Як встановлено судом, спірний договір дарування від 29.11.2018 не встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру.

Щодо посилання позивача на розписки, відповідно до яких нею отримано кошти від відповідача, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони були підписані сторонами після укладення Договору, в той час як обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент його вчинення. Зокрема кошти для оплати доглядальниці відповідач почала сплачувати 01.06.2019, а закінчила 01.06.2020 (т.1, а.с. 42), а у розписці, перша виплата в якій датована 01.12.2018, міститься умова про те, що вона діє до моменту погашення суми 25000 грн. з виплатою щомісячно від 500 грн. (т.1, а.с.41), що спростовує доводи позивача про підтвердження відповідними документами обставин наявності обов`язку довічного утримання, умови якого за своїм змістом можуть містити безтермінове надання матеріальної допомоги, а не обмежуватися конкретним періодом та сумою погашення.

Оскільки для визнання Договору недійсним позивач послалася на обставини, які виникли після його укладення та не існували на момент його вчинення, то зазначене не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, посилаючись на необхідність сторонньої допомоги у догляді в силу свого віку та стану здоров`я, позивачем не вказано в який конкрето спосіб вона домовилася з відповідачем на момент укладання спірного договору про здійснення останньою догляду за нею, вважаючи вчинений правочин договором довічного утримання.

У той же час, суд враховує, що після укладення договору дарування частини квартири відповідач прийняла її в дар, а позивач має окреме власне житло за іншою адресою, отримує пенсію.

У договорі дарування від 29.11.2018 дарувальник ствердила, що дарування здійснено нею без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. Сторонами договору підтверджено, що договір не носить характеру удаваного правочину, розуміють природу цього договору, свої права та обов`язки за цим договором, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску. Договір сторонами прочитано особисто, зміст документа їм зрозумілий і відповідає їх волі.

Як вбачається зі змісту Договору, при його укладанні сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст ст.ст. 717-722,727,728 ЦК України сторонам нотаріусом роз`яснено.

Отже, позивач розуміла природу спірного правочину, права та обов`язки сторін за договором дарування та наслідки вчинення цього правочину.

Зазначені обставини в судовому засіданні жодним чином не спростовано.

Позивачем надано виписку з історії хвороби №4495, видану 07.03.2000 з діагнозом - фіброаденома лівої молочної залози, направлення на консультацію, виписку з історії хвороби №2550 про знаходження на лікуванні з 05.06.2000 по 26.07.2000, виписку з історії хвороби №2550 про знаходження на лікуванні з 07.11.2000 по 17.11.2000, виписку з історії хвороби №11574 від 25.08.2008, консультативне заключення, виписний епікриз №2610 про знаходження на лікуванні з 17.06 по 27.06.2013, виписку з медичної карти стаціонарного хворого, направлення на паталогогістологічне дослідження від 29.03.2017, виписку з амбулаторної карти хворої про знаходження на лікуванні з 08.03.2017 по 06.04.2017, виписку з історії хвороби №3144 про знаходження на лікуванні з 10.06.2019 по 02.07.2019, виписку з медичної карти від 08.11.2012, виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 17.06.2016, виписку з медичної карти амбулаторного хворого від 26.06.2019, інформаційну довідку про згоду на проведення діагностики, лікування та на проведення операції та знеболення від 31.10.2019, виписку із медичної карти стаціонарного хворого та актом №ОУ-0001022 здачі-прийняття робіт, квитанцію про сплату медичних послуг, довідку про перебування на ДО в лікаря онколога (т. 1, а.с.20-39).

Наведеними документами підтверджується наявність у позивача онкологічного захворювання та інших супутніх хвороб. До того ж вона є інвалідом другої групи (а.с.8), на час підписання договору їй було 76 років.

Однак сама по собі наявність відповідних обставин без встановлення неправильного сприйняття особою фактичних обставин правочину на підставі належних і допустимих доказів, позбавляє суд можливості дійти висновку про те, що вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, внаслідок чого договір дарування має ознаки недійсності.

Доказів того, що в день вчинення правочину (29.11.2018), чи напередодні його укладення, позивач перебувала під впливом лікарських засобів, які б зумовили неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину та вплинули на її волевиявлення, не надано, на момент укладення договору позивач мала повну цивільну дієздатність.

Надавши оцінку обставинам справи, суд дійшов до висновку про те, що, укладаючи договір дарування частини квартири, ОСОБА_1 не могла не розуміти, що йдеться саме про договір дарування. Доводи про те, що вона мала намір укласти договір довічного утримання, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Статтею 264 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, розподілу судових витрат між сторонами.

Одночасно ст. 134 ЦПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається зі змісту поданої до суду заяви представника відповідача, докази на підтвердження понесених відповідачем судових витрат на правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник позивача надала заяву про те, що протягом п`яти днів нею буде подана заява про стягнення судових витрат.

Враховуючи викладене вище, питання щодо розподілу судових втрат, при ухваленні рішення, судом не вирішувалось.

Керуючись ст.ст.203, 215, 717, 229 ЦК України, ст.ст.258,259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв Василь Юрійович, про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири номер АДРЕСА_1 , укладеного 29.11.2018 між ОСОБА_1 ( Дарувальником ) з однієї сторони, та ОСОБА_2 (Обдаровуваною) з другої сторони, посвідчений 29.11.2018 приватним нотаріусом Козятинського районного натаріального округу Кондратьєвим В.Ю. та зареєстрованим в реєстрі за №1012, відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.07.2020 у справі №133/1804/20, а саме - арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Роз`яснити, що заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.07.2020 у справі №133/1804/20, зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Вінницького апеляційного суду через Козятинський міськрайонний суд Вінницької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: приватний нотаріус Козятинського районного нотаріального округу Вінницької області Кондратьєв Василь Юрійович, адреса: АДРЕСА_7 .

Суддя І.М. Кучерук

Повний текст рішення складено 09.08.2021.