Номер провадження: 22-ц/813/3920/21
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Дорошенка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2019 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за розпискою,

встановив:

16.07.2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, в якому просила суд стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти за борговою розпискою від 24.01.2008 у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову еквівалентно 1 748 719,50 грн. (один мільйон сімсот сорок вісім тисяч сімсот дев`ятнадцять гривень 50 копійок). Також просила стягнути 2 проценти за користування коштами у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, суму інфляційних втрат у розмірі 836 307,60 грн. (вісімсот тридцять шість тисяч триста сім гривень 60 копійок), три проценти річних за період прострочення у розмірі 350 288,70 грн. (триста п`ятдесят тисяч двісті вісімдесят вісім тисяч гривень 70 копійок) та судовий збір у сумі 3654 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що 24.01.2008 вона надала відповідачці позику у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США. Передача грошових коштів була оформлена відповідною розпискою про отримання грошових коштів.

Розпискою було передбачено, що сума позики підлягає поверненню в повному обсязі у строк 25.07.2008 року. Розпискою також встановлений графік виплат, а саме: 3 000 доларів США - до 25.02.2008р., 3 000 доларів США - до 25.03.2008р., 3 000 доларів США - до 25.04.2008р., 3 000 доларів США - до 25.05.2008р., 3 000 доларів США - до 25.06.2008р., 153 000 доларів США - до 25.07.2008р.

Також договором між позивачем і відповідачем встановлений обов`язок відповідача виплачувати позивачу два проценти від суми позики щомісячно, до повернення позики.

У встановлений строк відповідач суму позики і нараховані проценти не повернула, посилаючись на фінансову неспроможність.

Разом з позовом позивач подала заяву про поновлення строку позовної давності.

В подальшому, а саме 10.10.2014 року позивач подала уточнену позовну заяву, згідно якої вона просила стягнути з відповідачки на її користь:

грошові кошти за борговою розпискою від 24.01.2008 у розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США;

2 проценти за користування коштами у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, до 25.07.2008 року;

суму інфляційних втрат за період з 25.07.2008 року до 09.10.2014 року, у розмірі 1016072,56 грн.;

три проценти річних за період прострочення, з 25.07.2008 року до 09.10.2014 року, у розмірі 399 419,83 грн.;

судовий збір у сумі 36545 грн. (т.1, а.с.58-60).

27.10.2014 року Приморським районним судом м. Одеси було постановлене заочне рішення по справі, яким позов ОСОБА_2 про стягнення боргу було задоволено (т.1, а.с.74-75).

16.09.2016 року від представника відповідача надійшла заява скасування та перегляд заочного рішення (т.1, а.с.86-87).

19.10.2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2014 по справі № 522/13211/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 скасовано, справа призначена до розгляду (т.1, а.с.102).

03.11.2016 року позивач подала заяву про заміну підстав позову та зменшення позовних вимог. Даною заявою позивач уточнила розмір позовних вимог та просила стягнути з відповідача 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, що станом на 01.11.2016 еквівалентно 3 826 500 (три мільйони вісімсот двадцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. основного боргу; 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, що на 01.11.2016 еквівалентно 459 180 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп. в якості двох процентів від суми боргу за користування позикою; 41 714 (сорок одна тисяча сімсот чотирнадцять) доларів США 63 центів, що на 01.11.2016 еквівалентно 1 061 140 (один мільйон шістдесят одна тисяча сто сорок) грн. 21 коп. в якості 3-х процентів річних, та судові витрати у розмірі 6890 грн. (т.1, а.с.109-113).

Позовні вимоги про стягнення суми інфляційних витрат фактично вже не була заявлена.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено (т.2, а.с. 146-190).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) доларів США, що станом на 01.11.2016 еквівалентно 3 826 500 (три мільйони вісімсот двадцять шість тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 2% за користування сумою позики у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) доларів США, що на 01.11.2016 еквівалентно 459 180 (чотириста п`ятдесят дев`ять тисяч сто вісімдесят) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3% річних у розмірі 41 714 (сорок одна тисяча сімсот чотирнадцять) доларів США 63 центів, що на 01.11.2016 еквівалентно 1 061 140 (один мільйон шістдесят одна тисяча сто сорок) грн. 21 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 6 890 (шість тисяч вісімсот дев`яносто) грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2019 року, та просить постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.156-162).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що укладений договір позики грошових коштів між позивачем та відповідачем - є письмовим правочином, який відповідає формі, передбаченої ст.ст. 207, 1047 ЦК України, що підтверджується письмовою розпискою, написаною власноручно боржником ОСОБА_1 24.01.2008 року, із встановленням строку повернення позики до 25.07.2008 року (т.1, а.с.7).

При цьому суд першої інстанції обгрунтовано виходив із змісту статей 509, 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що у відповідності до ч.1 ст. 610 та ч.1 ст. 625 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме передав відповідачу гроші кошти за розпискою, а відповідач зобов`язався повернути гроші в строк, однак свої зобов`язання не виконав, гроші не повернув, що фактично визнано учасниками справи.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачка жодним чином не спростувала того факту, що вона взяла грошові кошти у борг у позивачки та до теперішнього часу їх не повернула.

У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом п.2 ч.1 ст. 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження зобов`язань відповідачки, нею позивачці була надана боргова розписка (т.1, а.с.7).

Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що у відповідачки виникли боргові зобов`язання перед позивачкою, оскільки між сторонами укладено договір позики у письмовій формі, зміст якого підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, яку позичальник зобов`язується повернути та підтверджує факт отримання останнім цих коштів, тобто між сторонами було укладено договір позики.

У зв`язку з цим, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки станом на 01.11.2016 року суму боргу, 2 % річних, вказаних у договорі позики, 3 % річних після закінчення строку дії договору позики, на підставі ст. 625 ЦК України, а також суму сплаченого судового бору.

Що стосується строку позовної давності, про застосування якої 04.04.2017р. представник відповідача подав до суду письмову заяву (т.1, а.с.168), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування строку позовної давності до спірних правовідносин і зазначає наступне.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частин 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Крім того, Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), в п. 51 свого Рішення від 22.10.1996р. за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 Рішення від 20.09.2011р. за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія "Юкос" проти Росії») наголосив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Разом з тим, за змістом ст. 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу.

Суд виходив із того, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому, суд виходив із того, що закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

Так, в розписці наданої відповідачем позивачу від 24.01.2008р., зазначено, що сума позики підлягає поверненню у строк до 25.07.2008р. В установлений строк відповідач борг не повернула, а отже строк позовної давності у відносинах сторін складає з 26.07.2008р. до 26.07.2011р.

З позовною заявою позивач звернулась у липні 2014, тобто поза межами строку позовної давності. Одночасно з позовом позивач надала суду заяву про поновлення строків позовної давності. В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності позивач посилалась на те, що у період з 09.11.2010р. і до 24.12.2013р. була заарештована і перебувала під слідством і судом.

Представником позивача разом з клопотанням від 25.06.2018р. та клопотанням від 17.04.2019р. про поновлення строку звернення до суду, були надані документи, якими позивач обґрунтовує поважність причин пропуску позовної давності.

Так, із наданих представником позивача документів вбачається наступне (т.2, а.с.38-135):

У зв`язку зі станом здоров`я позивачка проходила стаціонарне обстеження і лікування в клініці ДУ «Інститут ендокрінології та обміну речовин ім. В.П. Комісаренка Академії медичних наук України» у період часу з 03.02.2010р. по 01.04.2010р. та у Клінічній лікарні «Феофанія» у період часу з 18.05.2010р. по 09.06.2010р.

09.11.2010р. слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України стосовно позивача була винесена постанова про порушення кримінальної справи та прийняття її до свого провадження.

09.11.2010 позивач була затримана слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України, про що в матеріалах справи міститься протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 09.11.2010р. (т.2, а.с.38-39))

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2010 стосовно позивачки ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (т.2, а.с.43).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.11.2010р. постанова Печерського районного суду м. Києва від 12.11.2010р. була скасована, запобіжний захід у вигляді взяття під варту стосовно позивачки ОСОБА_2 скасований, застосований запобіжний захід не пов`язаний із обмеженням волі.

Разом з тим 18.11.2010 слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України стосовно позивачки було порушено кримінальне провадження, про що в матеріалах справи міститься протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.11.2010р. Того ж дня, а саме: 18.11.2010р., позивач була затримана, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 18.11.2010р. (т.2, а.с.48-49).

Більше того, постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2010р. стосовно позивачки ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді взяття під варту (т.2, а.с.55).

В подальшому, а саме 28.02.2011р. старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України стосовно позивача була винесена постанова про притягнення ОСОБА_2 як обвинуваченого.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2011р. позивач ОСОБА_2 була визнана винною у вчинені інкримінованих їй злочинів. Разом з тим, від відбування покарання була звільнена з іспитовим строком та до вступу вироку в законну силу позивачу змінений запобіжний захід з утримання під вартою на підписку про невиїзд.

Таким чином, надані представником позивачки документи свідчать про те, що позивачка була взята під варту до моменту спливу строку позовної давності у її відносинах з відповідачем. Звільнена з під варти позивач була вже після того, як строк позовної давності щодо вимоги повернути грошові кошти за розпискою від 24.01.2008р., сплив.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що тримання під вартою є обставиною яка об`єктивно унеможливила своєчасне звернення позивачки ОСОБА_2 до суду для захисту своїх порушених прав.

Суд першої інстанції також обгрунтовано прийняв до уваги той факт, що вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18.11.2011 був скасований ухвалою Апеляційного суду м. Києва тільки 24.12.2013р.

Тобто, в період з 18.11.2011р. до 24.12.2013р. стосовно позивачки зберігались не тільки обмеження накладені запобіжним заходом у вигляді підписки про невиїзд, але і інші обмеження, що мають місце під час судового розгляду кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вказані обставини в своїй сукупності, є такими, що утруднювали подання позову про стягнення заборгованості у встановлений трирічний строк, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачкою ОСОБА_2 строку позовної давності і необхідності його поновлення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 «Конвенції» зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Суд також дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки сплачений судовий збір у розмірі 6890 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05.04.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра