КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 357/9855/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8373/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Ярмола О.Я.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2021 року,

встановив:

у вересні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила усунути їй перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача, посилаючись на те, що вона є власником вказаного будинку, відповідач проживає в ньому без належної правової підстави та чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2021 року позову було задоволено, виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказувала, що їй належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 проживає в будинку без правових підстав, звільнити будинок відмовляється, в зв`язку з чим позивач просила виселити його.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2020 року позов було задоволено.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2020 року заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2020 року було скасовано.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2021 року позов було задоволено - виселено ОСОБА_2 з будинку АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . Відповідач проживає в будинку, чим створює перешкоди позивачу у користуванні та розпорядженні будинком. Право користування будинком у відповідача відсутнє.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 41 Конституції України, ст. 109, 150 ЖК УРСР, ст. 317, 319, 321 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, за позивачем зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 05.09.2018, індексний номер: 42859015. Зареєстрованих осіб в будинку немає.

Відповідач, заперечуючи проти заявленої вимоги, посилався на те, що за домовленістю з позивачем про придбання вказаного будинку вселився до будинку за її згодою. Вказані домовленості оформлені не були. Також ОСОБА_1 дозволила йому проводити ремонтні роботи в будинку. Однак потім відмовилась продавати йому будинок.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції ухвалою суду від 27 жовтня 2020 року було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання права користування жилим будинком та земельною ділянкою, і відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача заявляв клопотання про зупинення провадження по справі до набрання законної сили рішенням по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права користування жилим будинком та земельною ділянкою, і відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна, провадження по якій було відкрито ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 травня 2021 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2021 року в задоволенні клопотання було відмовлено.

В ст. 41 Конституції України кожному гарантовано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Доводи, викладені представником відповідача - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Так, апелянт посилається на домовленість відповідача з ОСОБА_1 та її батьком щодо придбання вказаного будинку, за якою йому було дозволено розпочинати будівельні роботи з поліпшенням будинку і земельної ділянки. На підтвердження такої домовленості апелянт посилається на протоколи допиту в якості свідків його та ОСОБА_1 в досудовому розслідуванні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001434.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями стст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 81 ЦПК України).

Існування домовленості щодо проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 з наміром укласти в майбутньому договір купівлі-продажу вказаного будинку та земельної ділянки не може розглядатись як укладення попереднього договору. Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім договором є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, жилого будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Тому покази свідків щодо існування попередньої домовленості між сторонами про придбання земельної ділянки та будинку не можуть бути належними доказами по справі.

Також є безпідставним посилання апелянта в апеляційній скарзі на існування між сторонами відносин за договором найму-продажу, передбаченого ст. 705 ЦК України, згідно якої за вказаним договором до переходу до покупця права власності на переданий йому продавцем товар покупець є наймачем (орендарем) цього товару, оскільки до форми такого договору застосовуються положення ч. 1 ст. 657 ЦК України.

Відповідно відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 759, 763, 796 ЦК України, оскільки відповідач не був наймачем вказаного нерухомого майна на невизначений строк.

Посилання апелянта на положення вказаних статей суперечить поясненням самого ОСОБА_2 , в яких він зазначає, що мав намір придбати будинок та земельну ділянку.

Доводи апелянта про допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, які полягали у поверненні доказів, доданих до відзиву, неправильне зазначення прізвища відповідача в ухвалі про відкриття провадження від 03 жовтня 2019 року, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки з листопада 2019 року представник відповідача ОСОБА_5 вже здійснював представництво інтересів ОСОБА_2 , ОСОБА_2 брав участь у судових засіданнях.

В ст. 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Доводи апелянта про здійснення ОСОБА_2 витрат на поліпшення та утримання будинку на суму близько 455 395 грн. 76 коп. також не може бути підставою для відмови в задоволенні позову. Крім того, вимога про відшкодування вказаних витрат є предметом позовних вимог у справі, яка знаходиться в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (№357/3476/21).

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з чч. 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді