КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/838/17 Головуючий 1 інстанція - Гребенюк В.В.
Провадження № 22-ц/824/9324/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, третя особа генеральний директор Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника Михайлина Любомира Павловича про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника, про поновлення на роботі та оплаті часу вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивувала тим, що з 13 грудня 1994 року перебувала у трудових відносинах із Національним Києво-Печерським історико-культурним заповідником, а 19 грудня 2016 року була звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що було видано наказ № 465-о від 19 грудня 2016 року.

Вважає дане звільнення незаконним, таким, що проведене без законної підстави та із порушенням процедури. Відповідач неналежно виконав свій обов`язок із працевлаштування працівника, не запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, тобто не виконав вимог ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, а тому вона має бути поновлена на роботі.

13 жовтня 2016 року вона отримала письмове попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади старшого наукового співрробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток, відповідно до наказу відповідача від 15 серпня 2016 року № 273-о, яким було введено в дію новий штатний розпис. Їй було запропоновано посади, які не відповідали не спеціальності, ні кваліфікації позивача, ні попереднім займаним нею посадам. Однак до нового штатного розпису були введені посади, які вона могла би зайняти відповідно до свого кваліфікаційного рівня, зокрема новим штатним розписом було створено новий відділ - науковий відділ моніторингу, охорони, обліку та оренди нерухомих пам`яток у кількості 13 штатних одиниць.

Також відповідач порушив вимоги ст. 42 КЗпП про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є працівником із більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці, ніж переважна більшість працівників, які були переведені на відповідні посади, а у сім`ї позивача, крім неї, немає інших осіб із самостійним заробітком.

Збільшивши позовні вимоги, просила поновити її на роботі на посаді старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток з 19 грудня 2016 року; стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2016 року по час винесення рішення в сумі 500201,52 грн. без вирахування податків і зборів.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року позов задоволено.

Поновлено позивача на посаді з 19 грудня 2016 року, стягнуто із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2016 року по 13 червня 2019 року включно у розмірі 500201,52 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач Національний Києво-Печерський історико-культурний заповідник, подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що, судом видано виконавчий лист від 06 серпня 2019 року, не проголошуючи рішення та не дочекавшись, доки воно набере законної сили.

Зазначав, що судом не прийнято до уваги, що позивач на час попередження про скорочення не мала повної вищої освіти (магістр, спеціаліст) відповідного напряму підготовки та наукових праць, їй був запропонований ряд посад, які відповідали саме її кваліфікації. Після зміни штатного розпису відбулися і зміни до посадових інструкцій, внесено зміни до обов`язків та кваліфікаційних вимог працівників. Оскільки лише при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається окремим категоріям працівників, визначених ст. 42 КЗпП України, тому в першу чергу позивач не відповідала кваліфікації для пропонування їй інших посад.

Вказав, щодо зазначення позивачем посад, які їй не пропонувались, але як вона вважала, могла їх обіймати у зв`язку з відсутністю особливих кваліфікаційних вимог, то ці посади потребували або особливих навичок (посада касира - навички володіння і знання касового апарату), або знань (посада фахівця 1 категорії відділу внутрішньої безпеки - відповідної освіти та стажу роботи на відповідній посаді не менше 1 року, посада архіваріуса відділу документообігу - повну вищу освіту відповідного напряму підготовки та стаж ведення архівної справи не менше 3 років), інші вакантні посади також не підходили позивачу за кваліфікацією і тому не пропонувались.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 із 13 грудня 1994 року зарахована на посаду молодшого наукового працівника відділу охорони та вивчення пам`ятників Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника на підставі наказу № 113-к від 19 грудня 1994 року (а. с. 11 т. 1).

З 29 липня 2015 року ОСОБА_1 переведена на посаду старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток на підставі наказу № 86-о від 02 червня 2015 року (а. с. 11 т. 1 зворот).

Наказом Міністерства культури України від 06 липня 2016 року № 508 затверджено та введено в дію з 01 липня 2016 року структуру Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, що додається, директору заповідника доручено забезпечити підготовку штатного розпису відповідно до затвердженої цим наказом структури (а. с. 51 т. 1).

Наказом Міністерства культури України від 16 серпня 2016 року № 691 затверджено штатний розпис Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника, що додається, доручено генеральному директору заповідника ввести в дію штатний розпис, затверджений відповідно до п. 1 цього наказу, з дотриманням норм КЗпП та Законів України (а. с. 52 т. 1).

На виконання цього наказу наказом Національного Києво-Печерського державного історико-культурного заповідника від 25 серпня 2016 року № 273-с введено в дію штатний розпис з 01 липня 2016 року (а. с. 53 т. 1).

Наказом від 25.08.2016 року № 274-о «Про створення комісії» для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередження про майбутнє вивільнення з роботи, було створено відповідну комісію (а.с. 54).

Відповідно до витягу з протоколу №12 засідання комісії для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, що підлягають переведенню, звільненню та попередження про майбутнє вивільнення з роботи від 13.10.2016 року, комісія на засіданні ознайомила позивача з письмовим попередженням адміністрації відповідача в особі генерального директора Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника про скорочення її посади старшого наукового співробітника наукового сектору моніторингу стану нерухомих наземних пам`яток наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток та запропонувала їй посади: прибиральник територій; прибиральник службових приміщень; підсобний робітник; садівник; контролер квитків сектору контролю відділу внутрішньої безпеки (а.с. 57, 14).

Працювати на запропонованих посадах позивач не погодилась, що не заперечувалось сторонами.

Відповідно до Наказу № 465-о від 19 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП відбулося без законної на те підстави, оскільки звільнення позивача відбулося під час здобування нею вищої освіти у Київському університеті культури за спеціальністю: «Музейна справа та охорона пам`яток історії та культури» зі строком навчання до 28 лютого 2017 року включно.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За змістом частини 1 статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного суду України у справі за № 6-40цс15 від 1 квітня 2015 року, власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до сталої судової практики, викладеної, зокрема, у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що штатним розписом, який діяв до скорочення було передбачено 440 штатні одиниці: розписом від 01.05.2016 року (бюджет) (а.с.125-132) було затверджено штат у 378 штатні одиниці, а штатним розписом з 01.05.2016 року (спец кошти) (а.с. 133-135) було затверджено штат 62 штатні одиниці. Штатним розписом з 01.07.2016 року (бюджет) (а.с. 59-66) було затверджено штат 341 штатні одиниці, а штатним розписом з 01.07.2016 року (спец кошти) (а.с. 67-69) було затверджено штат 54 штатні одиниці, а разом 395 штатні одиниці. Таким чином, у відповідача мало місце скорочення штату працівників.

Разом з тим, порівняння штатних розписів від 01.05.2016 року та від 01.07.2016 року, свідчить про те, що у відділі, де працювала позивач було змінено назви відділу та секторів, хоча скорочення штату не відбувалося.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставни справи, вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оскільки у відділі, де працювала позивач змінено назву відділу та розширено функції відділу, у зв`язку з введенням сектору орендних відносин, із збереженням штатної кількості посад, то за п. 1 ст. 40 КЗпП України, скорочення посади позивача є безпідставною.

Окрім того, колегія суддів, бере до уваги ту обставину, що звільнення позивача відбулося під час здобування нею вищої освіти у Київському університеті культури за спеціальністю: «Музейна справа та охорона пам`яток історії та культури» зі строком навчання до 28 лютого 2017 року включно (а.с. 19, 34).

Натомість, відповідно до списку вакансій Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника станом на 25 жовтня 2016 року, у відповідача на цю дату була вакантною посада старшого наукового співробітника наукового сектору охорони та обліку нерухомих пам`яток (а.с. 143).

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік.

Відповідно до абз. 3 та 4 пункту 2 Постанови №100, у всіх випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Виплати, які включаються у розрахунок середньої заробітної плати зазначені у п. 3 даної постанови.

Відповідно до абз. 3 пункту 3 Постанови №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Зокрема, суд вірно прийшов до висновку, що штатним розписом від 01.07.2016 року оклад за посадою «старший науковий співробітник» у науковому відділі наукового відділу охорони та моніторингу стану нерухомих пам`яток становив 11036,00 гривень (а.с. 62).

Штатним розписом від 01.12.2016 року оклад науковому відділі моніторингу та оренди нерухомих пам`яток становив 12433,00 гривень, тобто більше на 1397,00 гривень або на 12,65% більше (а.с. 112-113).

Таким чином, з урахуванням коригування середнього заробітку на коефіцієнт підвищення окладу, середньоденний заробіток позивача становить: 717,34 + (717,34 х 12,65%) = 808,08 грн

А, тому колегія суддів, погоджується з судомпершої інстанції щодо правомірного стягнення з відповідача на користь позивача середньогозаробітку за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 року по 13.06.2019 року включно, що становить: 619 робочих днів х 808,08 грн = 500 201 (п`ятсот тисяч двісті одна) гривня 52 копійки.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного Києво-Печерського історико-культурного заповідника залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

О.І. Сліпченко