Справа № 333/954/20
Пр. № 2/333/150/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Наумової І.Й.,

за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,

розглянувши в судовому засіданні, в залі суду, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 47046,03 грн. та судові витрати у сумі 2102,00 грн., посилаючись на те, що на підставі Анкети - заяви від 10.08.2018 року, останньому позивачем виданий кредит у розмірі 42000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Вказує, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених цим договором. Однак порушив вимоги кредитного договору, в зв`язку з чим станом на 23.12.2019 року утворилась заборгованість у сумі 47 046,03 грн., яка складається з: заборгованість за простроченим тілом кредиту у сумі 34 425,80 грн.; заборгованість за простроченими відсотками у сумі 2 456,13 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, у сумі 7 447,62 грн., штраф (фіксована частина) у сумі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) у сумі 2 216,48 грн., тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідач скористався своїм процесуальним правом та надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо розміру виданих кредитних коштів саме у розмірі 42 000,00 грн., оскільки анкета-заява не містить встановленого розміру кредитного ліміту, не надано належних доказів на підтвердження зняття позичальником з кредитного рахунку кредитних коштів у визначеному позивачем розмірі 42000 гривень, а також відсутні докази щодо домовленості сторін Договору про розмір відсотків, що підлягають нарахуванню за користування кредитним лімітом і умови повернення, та щодо сплати будь-яких штрафних санкцій, оскільки відповідачу не надавалися Умови та Правила надання позивачем банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт та вони ним не підписувались, а від так, він не погоджувався з умовами, вказаними у таких документах, відсутній його підпис під такими умовами. За таких обставин, вважає, що вказані документи не є складовими частинами кредитного договору, оформлено шляхом підписання анкети-заяви.

В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах справи міститься його заява про розгляд справи за його відсутності та про підтримання заявлених позовних вимог.

В судове засідання 01.04.2021 р. представник відповідача не з`явилась, надала заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає частково з підстав зазначених у відзиві на позов. В попередніх судових засіданнях надала пояснення, позовні вимоги підтримувала частково та просила суд відмовити в задоволені позову в частині стягнення з відповідача заборгованості за відсотками та штрафними санкціями. Вважає, шо грошові кошти, внесені ОСОБА_1 у розмірі 10 342,90 грн., які зараховані банком на сплату процентів необхідно вирахувати із суми тіла кредиту, вимога щодо стягнення якої заявлена позивачем, оскільки нарахування процентів не передбачено умовами анкети-заяви (кредитним договором). Обґрунтовуючи свою позицію посилалась на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (пр. № 14-131цс19).

Дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлено, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання кредитних послуг, а саме надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим 10.08.2018 року підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.

У Анкеті- заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця Анкета - заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Оцінюючи надані позивачем на підтвердження пред`явлених вимог витяг з Умов та Правилами надання банківських послуг та Витяг з Тарифів обслуговування банківських карт, як підставу для здійснення нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, суд вважає, що надані документи не можуть вважатися невід`ємною складовою кредитного договору, оформленого шляхом підписання анкети-заяви, оскільки не містять підпису відповідача, як клієнта банку про ознайомлення з ними.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, ще додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами заяви від 10.08.2018 року не встановлено розміру кредитного ліміту та не визначено розміру відсотків, що підлягають сплаті, а також не визначено порядку їх нарахування та погашення.

Згідно розрахунку наданого позивачем, внаслідок неналежного виконання відповідачем умов даного кредитного договору, станом на 29.12.2019 року утворилась заборгованість 47 046,03 грн., яка складається з: заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 34 425,80 грн.; заборгованості за простроченими відсотками у сумі 2 456,13 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, у сумі 7 447,62 грн., штрафу (фіксована частина) у сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) у сумі 2 216,48 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

З огляду на вказані норми суд визнає, що для кредитного договору тільки підписані сторонами умови договору вважаються узгодженими між ними, а від так Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи, які відповідач не підписував, не можуть вважатися складовою кредитного договору.

З огляду на те, що в анкеті-заяві не мається узгоджених умов щодо відсотків, то суд приходить до висновку, що відповідач має повернути лише отримані у кредит кошти, визначивши заборгованість шляхом арифметичних дій з відрахування від отриманої ним суми сплачених на погашення кредиту коштів.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не будь-які інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, крім тіла кредиту, просить стягнути складову його повної вартості, а саме заборгованість по процентах за користування кредитом та неустойку.

Звертаючись до суду, позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги в цій частині, у тому числі розмір та порядок нарахування ним відсотків та неустойки крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.08.2018 року, посилався на Тарифи Банку та «Умови та правила надання банківських послуг», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, як встановлено судом у вищевказаній заяві відповідача про надання позивачем йому банківських послуг відсутні домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, а матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та Правила надання банківських послуг» розумів відповідач, був ознайомлений і погодився з ними, підписуючи заяву від 10.08.2018 року, а також те, що вказані документи на момент отримання позивальником кредитних коштів взагалі містили якісь умови.

В даному випадку також не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки «Умови та Правила надання банківських послуг», що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

Враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 03.07.2019 р. по справі № 342/180/17, суд приходить до висновку, що зазначені позивачем Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили заявлені позивачем умови кредитування, в тому числі щодо сплати відсотків, зміни відсоткової ставки за користування кредитом тощо чи нарахування неустойки.

Відповідно до ч.1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються наданими правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час звернення до суду та протягом розгляду справи, позивачем, не заявлялась вимога щодо стягнення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. Розрахування судом процентів на рівні облікової ставки, суд вважає за неможливе, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до норм цивільного процесу, в межах заявлених нею вимог.

Надаючи правову оцінку «Паспорту споживчого кредиту», який долучений до матеріалів справи як доказ правомірності пред`явлення вимог в частині нарахування відсотків за користування кредитом та неустойки, як відповідальності за порушення зобов`язань, та який підписаний відповідачем, суд вказує, що зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником.

Такий висновок обґрунтовується тим, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

З огляду на зміст паспорту, цей паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо типу кредитного продукту як картка "Універсальна", так і "Універсальна Голд", за якими вказані різні умови. У ньому зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів, тощо.

Також у третьому розділі паспорту визначено максимальну суму ліміту на кредитній картці до 50 000,00 грн./до 75 000,00 грн., однак відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці, що видається споживачу ОСОБА_1 . Крім того, у розділі 4 вказаного паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит.

Окрім того, у цьому паспорті міститься посилання на те, що інформація, зазначена у ньому, зберігає чинність та є актуальною лише до 25.08.2018 р. (тобто лише протягом 14 днів з моменту підписання Анкети-заяви), в той час як позивач просить стягнути заборгованість, починаючи з 10.08.2018 р. по 29.12.2019 р. Тобто, період дії умов паспорту є значно меншим, ніж той, за який банк просить стягнути заборгованість.

До того ж, анкета-заява, підписана відповідачем, не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту та посилання на паспорт споживчого кредиту як складову договору.

Таким чином, суд розцінює «Паспорт споживчого кредитування» як попереднє ознайомлення з умовами кредитування, які в принципі можуть бути встановлені на різні види карток, але він не підмінює сам договір, у якому обрані споживачем умови мають бути закріплені як узгоджені, а договір підписаний сторонами. Отже, наданий паспорт споживчого кредитування також не може вважатися доказом погодження між сторонами кредитного договору всіх його істотних умов, зокрема, в частині правових підстав для нарахування відсотків та неустойки за порушення зобов`язань.

З огляду на зазначене, відсутні правові підстави для стягнення на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" процентів за користування кредитом та неустойки, оскільки в матеріалах справи відсутні дані щодо прийняття відповідачем умов і тарифів кредитування, а тому з ОСОБА_1 підлягає стягненню лише тіло кредиту.

Аналогічна судова практика міститься в постановах Запорізького апеляційного суду від 02.03.2021 року у справі № 317/1048/20, від 29 березня 2021 року по справі №311/3450/20.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд приходить до наступних висновків.

Як було встановлено судом, матеріалами справи та письмовими поясненнями представника відповідача підтверджується факт відсутності в Анкеті - заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанк встановленого розміру ліміту, що прирівнюється до розміру наданих в якості кредиту коштів.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03.07.2019 року, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

За змістом виписки по картці є очевидним здійснення операцій відповідачем.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 провадження № 61-9618св19, та в постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц провадження N 61-22158св19.

З банківської виписки, долученої позивачем до матеріалів справи, відомостей, що містяться в розрахунку заборгованості (третя колонка), наданих позивачем, вбачається, і ця обставина не заперечувалась відповідачем, що Відповідач за час користування банківською картою за період з 10.08.2018 року по 31.08.2019 року шляхом зняття готівки через банкомати, розрахуванням у магазинах, аптеках, тощо було знято кошти у загальному розмірі 37 582,90 гривень, що свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на укладання договору в частині отриманого кредиту та є фактичною сумою витрат.

При цьому, зазначена позивачем обставина про отримання відповідачем кредитних коштів на суму 42000,00 грн., спростовується вищевказаною банківською випискою.

З відомостей, що містяться в розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що відповідачем на погашення кредиту було внесено кошти у загальному розмірі 23 842,90 грн. (відповідно до сум, які містяться четвертій колонці та в двадцять першій колонці розрахунку), з яких кошти на суму 10 342,90 грн. були перераховані позивачем на погашення процентів за користування кредитними коштами, при цьому в остаточних сумах заборгованості позивачем помилково зазначено, що погашено відповідачем по тілу кредиту та простроченому тілу кредиту - 13500 грн., а по відсотках - 0 грн.

Оскільки в даному випадку, дійсно судом під час розгляду справи встановлено, що фактично анкетою-заявою, яка являє собою кредитний договір, укладеним з ОСОБА_1 , не передбачена сплата процентів за користування кредитом та неустойки, суд вважає доцільними висновки представника відповідача щодо зарахування коштів у сумі 10 342,90 грн, сплачених відповідачем, однак внесених позивачем на погашення відсотків, слід вважати сплаченими відповідачем на погашення коштів за тілом кредиту.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що стягненню на користь позивача підлягає різниця між фактично отриманими відповідачем кредитними коштами у сумі 37582,90 грн та загальною сумою коштів, внесених відповідачем на погашення кредиту у сумі 23842,90 грн., що становить 13 740,00 грн.

Аналогічні правові висновки містяться, зокрема, у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (пр. № 14-131цс19), а також аналогічна судова практика міститься в Постановах Запорізького апеляційного суду від 15.02.2021 року у справі № 317/2727/20, від 02.03.2021 року у справі № 317/1048/20, від 22.03.2021 року у справі № 335/3999/20, від 29 березня 2021 року у справі № 311/3450/20.

Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати неустойки, передбаченою ч.2 ст. 625 ЦК України у розмірі 7447,62 грн. суд вважає необґрунтованими та недоведеними, оскільки з розрахунку позивача не вбачається за який період, з урахуванням яких розмірів заборгованості, за якими видами заборгованостей, та яким чином проводилось обчислення такої заборгованості.

Відповідно до ч.1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються наданими правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання позивачем на розмір такої заборгованості за умови відсутності належних доказів тому, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Крім того, суд зазначає, що Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12травня 1991року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З аналізу вищевикладеного, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Вказані вище висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (пр. № 14-131цс19).

З огляду на матеріали справи, письмові та усні пояснення учасників, суд приходить до висновку, що вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 612,11 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 10.08.2018 року - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д) заборгованість за кредитним договором б/н від 10.08.2018 року за тілом кредиту у розмірі 13 700,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, юридична адреса: 01001 м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д) судовий збір у розмірі 612,11 гривень.

В іншій частині позову -відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 06.04.2021 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й. Наумова