"11" серпня 2021 р.
Справа № 642/2858/20
Провадження № 2/642/227/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Ленінський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді - Бородіної О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добронос Д.С.,

розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради про визнання правочинів недійсними, визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територальної громади, -

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2020 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради в якій просила визнати довіреність від 02.04.2019 видану ОСОБА_4 , яка уповноважує ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В. та зареєстровану в реєстрі за №491, недійсною, визнати договір купівлі-продажу від 08.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №527, недійсним, визнати договір купівлі-продажу від 08.04.2019, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрований в реєстрі за №1357, недійсним, визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилася після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів Слідчого управління ГУ НП в Харківській області за процесуального керівництва прокуратури Харківської області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000397, зареєстрованого в Єдиному реєстрі досудових розслідувань від 26.03.2019, за фактом того,- що невстановлені особи шахрайським шляхом з використанням підроблених документів заволоділи житловими квартирами в м. Харкові, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3,4 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. Під час досудового розслідування встановлено наступне.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві приватної власності належала житлова квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12.03.1998 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний №4-98-122245 згідно з розпорядженням від 12.03.1998 за №13427 та зареєстрованого 16.03.1998 в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації №1 у реєстрову книгу за №П-4-7025.

Відповідно до актового запису про смерть №1262 від 22.01.2019 датою смерті ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №10-12/3356-Дм від 14.01.2019 виданого Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи.

Разом з тим, встановлено, що приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. 02.04.2019 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №491 довіреність ОСОБА_4 яка цією довіреністю уповноважує ОСОБА_3 підготувати необхідні документи для договору купівлі-продажу та продати квартиру АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд.

Використовуючи вказану довіреність № 491 від 02.04.2019, ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2019. посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №527.

В цей же день 08.04.2019 ОСОБА_2 відчужує квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1357. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 08.04.2019 за №13571 оціночна вартість квартири на момент купівлі-продажу згідно звіту про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 , становить 388 570,00 гривень.

На теперішній час згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартир АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 , індексний номер рішення 46362458 від 08.04.2019.

Вищевказані договори купівлі-продажу №527 від 08.04.2019 та №1357 від 08.04.2019 є недійсними.

Так, зазначені правочини взагалі не були спрямовані на реальне настання наслідків обумовлених ними, вони були лише засобом незаконного заволодіння спірною квартирою всупереч вимогам законодавства.

Зокрема, ОСОБА_3 на час укладення договору купівлі-продажу №527 від 08.04.2019 взагалі не мав права власності на спірну квартиру (оскільки власницею квартири була ОСОБА_4 , яка на момент продажу квартири була померлою, а згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України зі смертю власника припиняється і право власності), не мав жодних правових підстав на її відчуження (оскільки довіреність №491 від 02.04.2019 видана вже після смерті ОСОБА_4 є недійсною) та взагалі не міг передати спірну квартиру на виконання умов договору купівлі-продажу (адже згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає або зобов`язується передати майно у власність покупцеві). Таким чином, і ОСОБА_2 не набув права власності на спірну квартиру на підставі вказаного договору №527 від 08.04.2019 та не міг розпоряджатися нею як власник.

ОСОБА_2 у дійсності не набув прав власника за договором №527 від 08.04.2019, оскільки фактично не придбав квартиру у ОСОБА_3 , так як останній не тільки не був власником спірної квартири, але й використовував довіреність №491 від 02.04.2019, яка видана вже після смерті ОСОБА_4 .

Отже, не міг набути права власності на спірну квартиру і ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 не володів правом продажу спірної квартири й на момент укладення договору №1357 від 08.04.2019.

Водночас, спірна квартира АДРЕСА_1 має ознаки відумерлої спадщини, тобто майна, яке відповідно до ст.ст. 178, 1277 ЦК України обмежене в цивільному обороті.

Так, ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.03.1998 за № НОМЕР_1 була єдиною власницею житлової квартири АДРЕСА_1 . Згідно з актовим записом про смерть №1262 від 22.01.2019 датою смерті ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 10-12/3356-Дм від 14.01.2019 виданого Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи.

Разом з тим, Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою листом від 15.04.2020 за №518/01-16 повідомлено, що після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилася, заяви про прийняття або про відмову від спадщини не подавалися. Також, станом на 15.04.2020 свідоцтво про право на спадщину після спадкодавця ОСОБА_4 не видавалося. Заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався. Зазначене підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Так, спірний об`єкт нерухомості підлягає визнанню відумерлою спадщиною та передачі його у власність територіальної громади м. Харкова.

Таким чином, у разі, якби право власності на спірну квартиру не було протиправно набуто ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , територіальна громада м .Харкова могла б претендувати на вказану квартиру в порядку, передбаченому ст. 1277 ЦК України.

В обгрунтування подання позову прокурором посилаються на те, що спірні правочини й прийняті на їх підставі рішення про державну реєстрацію речових прав зачіпають інтереси держави в особі територіальної громади м. Харкова, оскільки унеможливлюють набуття територіальною громадою права власності на спадкове майно. Звертаючись до суду з позовом прокурор виходить з того, що суспільний інтерес у вказаних спірних правовідносинах переважає приватний. Так, виконком Харківської міської ради відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює розподіл житла, що приймається до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, громадянам, які потребують поліпшення житлових умов. Тобто, спірна квартира має соціальне значення для забезпечення потреб членів територіальної громади у поліпшенні їх житлових умов.

Разом з цим, Харківською міською радою жодних заходів реагування щодо визнання недійсним правочину з цим об`єктом не вживались. Враховуючи викладене, у зв`язку з тривалою бездіяльністю органу місцевого самоврядування та у зв`язку з наявністю досудового розслідування за фактом шахрайського заволодіння спірною квартирою, місцева прокуратура звертається до суду з позовною заявою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05 червня 2020 року за позовною заявою було відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.

02 липня 2020 року через канцелярію Ленінського районного суду м. Харкова представником Харківської міської ради були подані письмові пояснення на позовну заяву, у яких підтримані доводи та обґрунтування викладені у позовній заяві.

06 липня 2020 року від відповідача ОСОБА_1 подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач посилається на те, що доводи прокурора щодо звернення до суду в інтересах міської ради викладені у позовній заяві недостатньо обґрунтовані. Щодо заявлених до нього позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем, та не повинен відповідати за бездіяльність влади в рамках процедур спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Також посилався на те, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту, пред`явивши вимогу про визнання недійсним наступного договору щодо відчуження спірної квартири, вимога про застосування наслідків недійсного правочину не була заявлена. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Шипілов А.Ю. проти задоволення позовних вимог заперечував.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися у передбачений законом спосіб, в тому числі судом неодноразово було розміщено оголошення на офіційному веб-сайті суду. Будь-яких заяв від відповідачів на адресу суду не надходило.

Представник третьої особи у судові засідання не з`явився, про розгляд справи були повідомлені належним чином, письмових пояснень не подавали.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі„ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку встановленим фактам, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст.2ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Установлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на праві приватної власності належала житлова квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 12-03.1998 Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний № 4-98-122245 згідно з розпорядженням від 12.03.1998 за №13427 та зареєстрованого 16.03.1998 в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації №1 у реєстрову книгу за №0-4-7025.

Відповідно до актового запису про смерть №1262 від 22.01.2019 датою смерті ОСОБА_4 , є 06.12.2018. що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №Ю-12/3356-Дм від 14.01.2019 виданого Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи.

Приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. 02.04.2019 посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 491 довіреність ОСОБА_4 , яка цією довіреністю уповноважує ОСОБА_3 підготувати необхідні документи для договору купівлі-продажу та продати квартиру АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд.

Використовуючи вказану довіреність № 491 від 02.04.2019, ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_4 , відчужив на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2019, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. та зареєстровано в реєстрі за №527.

В цей же день 08.04.20,19 ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1357. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу від 08.04.2019 за № 1357 оціночна вартість квартири на момент купівлі-продажу згідно звіту про оцінку майна, виконаного суб`єктом оціночної діяльності ФОГІ ОСОБА_5 , становить 388 570,00 гривень.

На теперішній час згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартир АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 , індексний номер рішення 46362458 від 08.04.2019.

Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою листом від 15.04.2020 за №518/01-16 повідомлено, що після ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкова справа не заводилася, заяви про прийняття або про відмову від спадщини не подавалися. Також, станом на 15.04.2020 свідоцтво про право на спадщину після спадкодавця ОСОБА_4 не видавалося. Заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався.

Зазначене підтверджується також відомостями наданими Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою на запит суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність фізичної особи мати цивільні права та обов`язки є правоздатністю. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Згідно ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 627, ч.2 ст. 207 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №1262 від 22.01.2019 , та лікарським свідоцтвом про смерть №10-12/3356-Дм від 14.01.2019 виданого Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи.

Згідно з п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється, зокрема, у разі смерті власника.

Тобто, правоздатність ОСОБА_4 та її право власності на квартиру АДРЕСА_1 припинилося 06.12.2018 року у зв`язку з її смертю, тому довіреність посвідчена приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. 02.04.2019 та зареєстрована в реєстрі за №491, якою ОСОБА_4 уповноважує ОСОБА_3 підготувати необхідні документи для договору купівлі-продажу та продати квартиру АДРЕСА_1 за ціну та на умовах на свій розсуд, є недійсною.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Реєстрація права власності квартири АДРЕСА_1 , яка відбулась на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2019 посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В та зареєстрованого в реєстрі за №527, за ОСОБА_2 суперечить закону, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 не мав повноважень від імені та в інтересах ОСОБА_4 укладати договір купівлі-продажу, тому договір купівлі-продажу квартири від 08.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В, за змістом якого ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_3 за довіреністю, посвідченою 02.04.2019 Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В., слід визнати недійсним.

Правочин щодо відчуження спірної квартири є таким, що вчинений без належного обсягу цивільної дієздатності, та не може створювати будь-яких правових наслідків.

Відповідно до положень частини 1 статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом частини 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

За ст. 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув 06.06. 2019 року.

Заяв про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подано не було.

Згідно відомостей наданих Другою Харківською міською державною нотаріальною конторою станом на 15.04.2020 свідоцтво про право на спадщину після спадкодавця ОСОБА_4 не видавалося. Заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався. Зазначене підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру, в тому числі станом на 25.03.2021 року, спадкові справи після померлої ОСОБА_4 відсутні.

Згідно актового записку про смерть №1262 від 22.01.2019, витяг до Державного реєстру актів цивільного стану про смерть для отримання допомоги на поховання не видавалось.

Доказів щодо осіб, які є спадкоємцями після померлої ОСОБА_4 суду не надано.

Враховуючи, що відсутні спадкоємці ОСОБА_4 як за заповітом, так і за законом, спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , є відумерлим та підлягає переходу у власність територіальної місцевої громади в особі Харківської міської ради, інтереси якої представляє прокурор.

Посилання відповідача на відсутність повноважень прокурора для представництва Харківської міської ради в суді суд вважає безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.3 ч. 1ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Керівник Харківської місцевої прокуратури №1, пред`явивши позов до відповідачів, обґрунтував його необхідністю збереження та примноження комунальної власності територіальної громади м. Харкова, створення умов для ефективного її використання у зв`язку з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та зазначав, що Харківською міською радою після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади м. Харкова.

Харківська міська рада не подавала іншого позову до цього ж відповідача(відповідачів) з тих самим предметом та з тих самих підстав.

Тобто, факт незвернення до суду Харківської міської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18.

Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, керівник Харківської місцевої прокуратури №1 посилається на те, що Харківською міською радою після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 до звернення до суду з цим позовом не вживалися заходи захисту у судовому порядку порушених прав територіальної громади м. Харкова, відповідні позови до відповідачів до судів не пред`являлись.

Таким чином у Харківської місцевої прокуратури №1 є підстави для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 643/3144/17 та від 02.09.2020 у справі № 755/12071/18.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.04.2019 року квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1357, то суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач посилається на те, що ОСОБА_2 у дійсності не набув прав власника за договором р. №527 від 08.04.2019, оскільки фактично не придбав квартиру у ОСОБА_3 , так як останній не тільки не був власником спірної квартири, але й використовував довіреність №491 від 02.04.2019, яка видана вже після смерті ОСОБА_4 .

Отже, не міг набути права власності на спірну квартиру і ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_2 не володів правом продажу спірної квартири й на момент укладення договору №1357 від 08.04.2019.

Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан.

З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину.

Можна вважати, що метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами учасниками недійсного правочину.

В свою чергу стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову.

Ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається за набувачем. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом.

У постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року №6-170цс14 наведена наступна правова позиція стосовно правильного розуміння різниці між віндикаційним та іншими позовами.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Такий самий підхід до розмежування способів захисту порушеного права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року № 674/31/15-ц, в якій зазначено, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою ст. 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Відповідно до правової позиції Верховного суду ст. 330 ЦК України чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред`являтися тоді, коли майно залишається у набувача, тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним, якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Таким чином, на підставі ст. ст. 330, 388 ЦК України, які регулюють речовий спосіб захисту права на майно та є спеціальним по відношенню до інших способів захисту цивільних прав, позивач має право пред`явити віндикаційний позов добросовісному набувачеві про витребування з його незаконного володіння нерухомого майна, яке вибуло з володіння позивача не з його волі, не заявляючи при цьому будь-яких інших додаткових вимог, пов`язаних з визнанням недійсними договору купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна № 1357 від 08.04.2019 року.

Суд зазначає, що належним способом захисту порушеного права є пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача спірного майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Проте такі позовні вимоги позивачем не заявлялись.

Відтак, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.04.2019 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. та зареєстрованого в реєстрі за №1357, є безпідставні, позивачем обрано невірний спосіб захисту, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині.

Згідно ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 13, 19, 56, 77-81, 141,259, 263-265, 268, 274, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність від 02.04.2019 року видану від імені ОСОБА_4 , яка уповноважує ОСОБА_3 продати квартиру АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В., та зареєстровану в реєстрі за № 491 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 08.04.2019 року квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений 08.04.2019 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В., р.№ 527.

Визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою.

Передати у власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради відумерлу спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м..

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 (і.н. НОМЕР_3 ) на користь Харківської обласної прокуратури понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 293,75 грн., тобто по 5646,88 грн. з кожного.

В іншій частині позову відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Ленінський районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11.08.2021 року.

Суддя О.В. Бородіна