Справа № 206/4909/20
Провадження № 2/206/132/21
25.03.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
І. Стислий виклад позиції позивача.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на праві приватної власності з 2012 року позивач володіє квартирою АДРЕСА_1 . Відповідач є сином позивача, якого він зареєстрував у своїй квартирі після того, як відповідач продав свою власну квартиру. З 25 жовтня 2017 року відповідач виїхав з квартири на заробітки у невідомому позивачу напрямку. До сьогоднішнього дня за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач не з`являється, не проживає, не веде спільного зі позивачем господарства та не несе жодних витрат, пов`язаних з утримуванням зазначеної квартири. Бездіяльністю відповідача, який не звертається з заявою до органу міграційної служби про зняття з реєстрації місця проживання в квартирі, власником якої є позивач, порушуються його права, як власника майна, оскільки він не може ним розпорядитись, оформити субсидію. Крім того, відповідач має постійні фінансові проблеми, часто бере позики й не повертає їх. Через реєстрацію відповідача у належній позивачу квартирі, ОСОБА_1 постійно відвідують колектора, телефонують на його телефон та погрожують відібрати у нього майно в рахунок погашення заборгованості його сина, з яким він не спілкується. В зв`язку із чим, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 2-4).
В судовому засіданні позивач зазначив, що відповідач був раніше зареєстрований з матір`ю по іншій адресі, відповідач вмовив її продати квартиру, а позивача прописати відповідача в своїй квартирі. Після смерті дружини, відповідач ніде не працював, крав речі, а потім пішов з дому. Він не знає, де наразі знаходиться відповідач.
Позивач просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги просив задовольнити, проти заочного розгляду не заперечував, про що подав відповідну письмову заяву до суду (а.с. 57).
Третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради просила провести розгляд справи без участі представника третьої особи та прийняти рішення згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України (а.с. 28-29).
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
29.10.2020 позивачем подано до суду дану позовну заяву з додатками (а.с. 1-14).
16.11.2020 відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання на 08.12.2020 та залучено Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в якості третьої особи (а.с. 18).
08.12.2020 судове засідання відкладено на 11.01.2021 у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання (а.с. 23).
21.12.2020 від представника третьої особи -Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі (а.с. 28-29).
11.01.2021 судове засідання відкладено на 15.02.2021 у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання (а.с. 31).
15.02.2021 судове засідання відкладено на 01.03.2021 у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання (а.с. 38).
01.03.2021 судове засідання відкладено на 25.03.2021 у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання (а.с. 51).
25.02.2021 засобами електронного зв`язку до суду надійшла заява позивача про розгляд справи без його участі (а.с. 57).
У судові засідання призначені 08.12.2020, 11.01.2021, 15.02.2021, 01.03.2021 та 25.03.2021 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
25.03.2021 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження, проведено розгляд справи по суті та досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи (а.с. 58).
25.03.2021 складено вступну та резолютивну частини рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Згідно копії витягу про державну реєстрацію прав № 33277545 та копії свідоцтва про право власності на житло від 27.12.2011, позивач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11).
Згідно копії довідки № 4490 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: власник ОСОБА_1 та відповідач - син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).
Відповідно до акту про не проживання, сусіди ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 своїми підписами засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 фактично не проживає починаючи з 25.10.2017 по теперішній час та його особистих речей не виявлено (а.с. 12).
Таким чином з пояснень позивача та письмових документів судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 значно більше одного року за адресою реєстрації місця проживання не проживає, його особистих речей у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 немає.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.
Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116. 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення: про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Частиною 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації, без поважних причин понад 1 рік, між сторонами відсутня домовленість щодо строків відсутності, з заявами про усунення перешкод в користуванні житловою площею відповідач не звертався, тому відповідача ОСОБА_2 слід визнати таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням, що є підставою для зняття його з реєстрації за даною адресою.
Враховуючи вищевикладені норми законодавства, вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. 156 ЖК України, ст.ст. 15, 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, 280-283, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 02.04.2021.
Головуючий суддя: К.С. Маштак