Житомирський апеляційний суд
Справа №286/400/21 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 69 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 286/400/21 по позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 05 лютого 2021 року, постановлену під головуванням судді Кулініч Я.В. у м. Овруч,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований Самгородоцькою сільською радою Сквирського району Київської області 10.11.1998 року та просила залишити після розірвання шлюбу прізвище без змін. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 2013 року проживає окремо від відповідача, сімейно шлюбні стосунки не підтримують, спільного господарства не ведуть, спільний бюджет відсутній. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний момент є повнолітнім, а тому вважає, що причини для збереження шлюбу відсутні.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 05 лютого 2021 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу відмовлено на підставі п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав звернення до суду з даним позовом, чим створив перешкоди у доступі до правосуддя. Вказує, що позивач не заперечує свою обізнаність із можливістю позасудового порядку розірвання шлюбу. Між тим, відсутність інформації щодо місця проживання відповідача перешкоджає розірванню шлюбу в досудовому порядку. Крім того, вона не може та не зобов`язана надати в суд докази звернення сторін до органу ДРАЦС про розірвання шлюбу.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.1 ст.106 СК України, подружжя, яке не має спільних неповнолітніх дітей, має право подати до державного органу реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу. У матеріалах справи відсутні докази звернення сторін до органу ДРАЦС з даною заявою, а тому за відсутності спору між сторонами, справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони прийняті з порушенням норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що зареєстрований 10.11.1998 р. в Самгородоцькій сільській раді Сквирського району Київської області, актовий запис №07, залишити їй прізвище « ОСОБА_5 » та стягнути з відповідача судові витрати.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя, що кореспондується із положеннями статті 4 ЦПК України, з огляду на які, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи наведене право, ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст.104, ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання: органом державної реєстрації актів цивільного стану за заявою одного з подружжя за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 (за заявою подружжя, яке не має дітей) або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу (якщо другий із подружжя визнаний безвісно відсутнім чи недієздатним); за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень, викладених у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами ДРАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106,107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст.107 СК України; за спільною заявою подружжя, яке має дітей, відповідно до ст.109 СК України; за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України.

Суд першої інстанції, зазначивши, що справа не може бути розглянута в суді в порядку цивільного судочинства, не звернув увагу, що в даному випадку, згідно до ст.106 СК України, подружжя саме має право (а не обов`язок) подати заяву про розірвання шлюбу до органу реєстрації актів цивільного стану, і не позбавлено можливості звернення до суду з відповідним позовом, як це передбачено ст.110 СК України.

Крім того, відповідно до п.10 постанови Пленуму, проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналізуючи викладене, апеляційний погоджується із доводами апеляційної скарги щодо передчасності та помилковості висновків районного суду про відсутність підстав для звернення до суду. По-перше, такі висновки ґрунтуються на припущеннях без з`ясування фактичних взаємин подружжя, у тому числі наявності чи відсутності у подружжя малолітніх дітей. Тоді як, наявність підстав для задоволення позовних вимог та оцінка характеру спірних правовідносин є предметом судового розгляду й не вирішується на стадії відкриття провадження. По-друге, пославшись в оскаржуваній ухвалі на статтю 186 ЦПК України, яка визначає підстави для відмови у відкритті провадження, районний суд не врахував, що серед переліку таких підстав відсутня така підстава як відсутність спору між сторонами.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягаю скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 05 лютого 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді