Провадження № 22-ц/801/753/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Жмудь О. О.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 квітня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року, ухвалене під головуванням судді Жмудя О.О., повний текст якого складений 18 лютого 2021 року

в справі №127/15221/20

за позовом ОСОБА_1 (позивач)

до прокуратури Вінницької області, Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України (відповідачі)

про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в міський суд з позовом до прокуратури Вінницької області, Головного управління національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 05.04.2017 Лівобережним ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області на підставі поданої ним заяви розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001110 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України по факту втручання громадянки ОСОБА_2 у його приватне життя. Під час досудового розслідування відповідно до ст. 128 КПК України 15.05.2018 він долучив до кримінального провадження № 0001110 цивільний позов про стягнення з винних осіб заподіяної злочином моральної шкоди в розмірі 150 000,00 гривень.

Однак особи які здійснювали незаконне втручання у його приватне життя до цього часу не притягнуті до кримінальної відповідальності та внаслідок бездіяльності правоохоронних органів, відчуваючи свою безкарність, продовжують здійснювати протиправні дії. Він неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами, повідомленнями та клопотаннями за фактом агресивної та неадекватної поведінки ОСОБА_2 , а також щодо неналежного розслідування кримінального провадження №0001110.

Кримінальне провадження неодноразово незаконно закривалось слідчими Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області та Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області. У зв`язку з незаконними діями службових осіб Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області та Вінницької місцевої прокуратури його скарги на бездіяльність, незаконні дії вказаних органів та щодо скасування постанов слідчих були задоволені судом.

Незважаючи на неодноразові звернення до Вінницької місцевої прокуратури, прокуратури Вінницької області щодо протиправних дій слідчих Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області та Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області під час досудового розслідування кримінального провадження № 0001110, прокуратурою не вжито жодних заходів на усунення вказаних порушень та не проведено належної перевірки його звернень.

У зв`язку з неналежним розслідуванням кримінального провадження № 0001110 обвинувальний акт щодо осіб, які здійснювали незаконне втручання у його приватне життя, не скерований до суду, внаслідок чого моральна шкода в розмірі 150 000,00 грн не відшкодована.

Крім того, у зв`язку з протиправними діями службових осіб ГУНП у Вінницькій області, територіальним управлінням Державного бюро розслідування в м. Хмельницькому проводиться досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000003 від 08.01.2019 за ч. 2 ст. 350, ч. 2 ст. 364, ст. 380, ч. 2 ст. 382 КК України.

Вважає, що внаслідок протиправних дій службових осіб Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області та Вінницької місцевої прокуратури й через неналежне розслідування кримінального провадження № 20001110 від 05.04.2017 йому заподіяні збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 150 000,00 гривень за спричинену моральну шкоду, які він міг би реально отримати у випадку належного виконання вказаними службовими особами своїх посадових обов`язків під час розслідування цього кримінального провадження.

Також внаслідок протиправних дій службових осіб Лівобережного ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області, Київського ВП ВВП ГУНП у Вінницькій області та Вінницької місцевої прокуратури у зв`язку з неналежним розслідуванням кримінального провадження № 0001110 від 05.04.2017 йому завдано значної моральної шкоди, яку він оцінив у 100 000,00 грн. Вказану суму обґрунтував тим, що він і його сім`я знаходяться в стані безсилля перед чиновницьким самоуправством, душевного дискомфорту, тривоги, невпевненості, матеріальних ускладнень. Глибина переживань, яких він зазнав, не піддаються точному виміру.

Просив стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на свою користь збитки у вигляді упущеної вигоди в сумі 150 000 грн та моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність його висновків дійсним обставинам справи, просив скасувати рішення та ухвали нове про задоволення позову.

Як на підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції позивач посилається на ті ж обставини, якими він обґрунтовував свою позовну заяву та вважає, що суд першої інстанції дав їм невірну правову оцінку. Вважає також, що суд першої інстанції не звернув уваги не преюдиційність для цієї справи обставин, встановлених судовими рішеннями, якими визнано незаконними рішення й бездіяльність слідчих, які розслідували кримінальне провадження, в якому він є потерпілим, що власне і призвело до заподіяння йому матеріальних збитків і моральної шкоди.

Крім того, на думку позивача розгляд справи у суді першої інстанції здійснено неповноважним складом суду, так як він неодноразово заявляв відводи судді Жмудь О.О. у зв`язку з його упередженістю, прямою чи побічною заінтересованістю в результатах розгляду справи.

Від представника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області Господарець А.А. суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення Вінницького міського суду від 08.02.2021 року є законним та має бути залишене в силі.

Позивач ОСОБА_1 подав суду відповідь на відзив, в якому підтверджує раніше викладену ним позицію.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник прокуратури Вінницької області Клименко Д.С. проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Представники відповідачів ГУНП у Вінницькій області та Державної казначейської служби України, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явились, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Клопотання представника ГУНП у Вінницькій області про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представників в інших судових процесах до задоволення не підлягає, так як судові засідання про виклик в які представників ГУНП у Вінницькій області надано судові повістки, призначено на інший час, що не перешкоджало явці представника до Вінницького апеляційного суду.

Заслухавши пояснення позивача і його представника адвоката Горбатюка В.В., представника прокуратури Вінницької області Клименка Д.С., дослідивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, судом встановлено, що відповідно до письмової заяви ОСОБА_1 про прийняття мір щодо громадянки ОСОБА_2 , яка втручається у його приватне життя, 05.04.2017 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України.

За результатами здійснення досудового розслідування слідчим Київського відділення поліції Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області 23.12.2019 прийнято рішення про його закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2020 вказана постанова про закриття кримінального провадження була скасована та досудове розслідування у кримінальному провадженні на даний час триває (справа № 127/10706/20, провадження № 1-кс/127/4801/20).

Ухвала суду мотивована невиконанням органами досудового слідства ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05.07.2018 про розгляд клопотання від 26.02.2018 по факту незаконного збору та використання конфіденційної інформації та прийняття відповідного процесуального рішення з наведених підстав.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини 2 статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду виникає у випадках передбачених Законом.

Згідно із частиною 7 статті 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється Законом.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 920/715/17 .

Позивач обґрунтовує упущену вигоду (матеріальні збитки), недоотриманням у порядку кримінального судочинства (у порядку ст. 128, 129 КПК України) моральної шкоди у розмірі 150 000,00 гривень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року по справі N 127/16524/16-ц зазначено, що «тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача».

Разом з тим, позивачем не наведено жодних доказів ні щодо можливого отримання ним доходу в період досудового розслідування, ні щодо наявних збитків у вигляді упущеної вигоди, ні причинного зв`язку між діями органів досудового розслідування та прокуратури із заподіяними збитками (упущено вигодою).

Так, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні № 0001110 від 05.04.2017 триває, і не завершено, а тому заявлена до стягнення позивачем сума 150 000 грн не є упущеною вигодою, в розумінні статті 22 ЦК України, а відтак підстави для її відшкодування також відсутні.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 зроблено висновок, про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування".

За змістом ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.

Верховний Суд у постанові від 29.11.2019 (справа №462/6400/18) зробив висновок про те, що «сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав».

За замістом наданих позивачем ухвал Вінницького міського суду Вінницької області, постанови слідчих прийняті у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001110 від 05.04.2017 скасовані з процесуальних питань і не є доказами протиправної поведінки відповідачів щодо позивача, а реалізація позивачем свого права на оскарження дій чи бездіяльності слідчих під час досудового розслідування в порядку статей 303-308 КПК України не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на судовий контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.07.2020 по справі № 686/22133/18.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями органів держави та збитками, які він нібито зазнав.

Відсутність складових цивільного правопорушення свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.05.2020 в справі № 585/724/19 (провадження № 61-18673св19) є помилковою, оскільки дані справи не є подібними.

Задовольняючи касаційну скаргу із скасуванням постанови Сумського апеляційного суду від 12.09.2019, та залишаючи в силі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року про стягнення на користь громадянки, яка була потерпілою в кримінальному провадженні 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними діями посадових осіб МВС України в особі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в АР Крим, Верховний Суд виходив із того, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування у справі, так як воно тривало з листопада 1995 року до липня 2011 року, що становить майже 16 років.

При цьому Верховний Суд погодився із висновками суду першої інстанції, який часткового задовольнив позов встановивши, що посадовими особами слідчих органів допущено затягування та порушення кримінально-процесуального законодавства при розслідуванні кримінальної справи щодо вбивства сина позивача, й дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок бездіяльності посадових осіб органів досудового розслідування, позивачу завдано моральної шкоди, тягар відповідальності за відшкодування якої покладається на державу України. Суд вважав, що внаслідок подій, які призвели до встановлення порушення у зазначеній справі, позивач вочевидь зазнала болю та страждань і таку шкоду не може бути виправлено самим лише встановленням факту порушення.

Такий висновок Верховного Суду ґрунтується зокрема на прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що стаття 2 Конвенції «Право на життя» опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування, коли особу вбито у результаті застосування сили (рішення від 19 лютого 1998 року у справі «Кайя проти Туреччини» (Kaya v. Turkey), п. 86. Задля досягнення такої мети форми розслідування можуть бути різними в залежності від обставин, оскільки обов`язок його проведення не є обов`язком досягти результату, це обов`язок вжити заходів. Органи державної влади повинні були вжити всіх необхідних заходів для отримання доказів, які стосуються справи (рішення у справі «Гонгадзе проти України» (Gongadze v. Ukraine), заява № 34056/02, п. 176).

Надмірна тривалість кримінального провадження в зазначеній справі, та, як наслідок, уникнення винною особою покарання за спричинену смерть сина позивача, призвела до її моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю заявляти неодноразові вимоги до органів досудового розслідування виконати їх посадові обов`язки; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; перебуванні у напруженому психологічному стані та усвідомленням того, що винна особа уникла відповідальності.

Натомість в даній цивільній справі вимоги позивача ОСОБА_1 ґрунтуються на стверджуваному ним порушенні права на недоторканість приватного життя і нібито неефективному розслідуванні зазначеного кримінального провадження відповідачами. При цьому саме кримінальне провадження ще не закінчене, винна особа не встановлена і відсутні підстави для висновку про те, що вона уникла відповідальності, а право позивача на належний засіб правого захисту порушене у зв`язку з діями відповідачів.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта апелянта про те, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід (п. 2 частини 3 статті 376 ЦПК України), так як підстави його відводу не можна визнати обґрунтованими.

Підстави для відводу (самовідводу) судді передбачені частиною 1 статті 36 ЦПК України, й ними, зокрема є пряма чи побічна заінтересованість судді у результаті розгляду справи (п. 3), або інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу, тобто у випадках недопустимості повторної участі судді в розгляді справи.

Натомість не може бути підставою для відводу незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання (частина 4 статті 36).

Відмовляючи в задоволенні усної заяви про відвід, зробленої ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні Вінницький міський суд в складі судді Жмудя О.О. виходив із того, що судом в установлений законом спосіб вирішено клопотання позивача, а його незгода з тим, що суд не задовольнив його клопотання не може бути належною підставою для відводу судді.

01.09.2020 року ОСОБА_1 подав відвід вже на тій підставі, що суддя Жмудь О.О. прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи, що звільняє заявника від обов`язку надання інших доказів упередженості судді для цілей відводу (т. 2, а.с. 104).

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Жмудя О.О. від 02.09.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про його відвід відмовлено, а питання про відвід передано для вирішення іншому судді.

Ухвалою судді Вінницького міського суду Вінницької області Дернової В.В. від 04.09.2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді цього суду Жмудя В.В. від участі в цій справі також відмовлено (т. 2, а.с. 114).

Судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що суддя Жмудь О.О. дійсно прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи.

Отже заяви ОСОБА_1 про відвід судді розглянуті в установленому законом порядку і підстав для відводу судді не встановлено.

Не визнає відвід обґрунтованим і колегія суддів апеляційного суду.

Так, встановлення прямої чи побічної заінтересованості судді у результаті розгляду справі дійсно є самостійною підставою для відводу й при цьому вже не потрібно доводити упередженість чи необ`єктивність судді.

Проте доведенню підлягає саме пряма чи побічна заінтересованість судді у результаті розгляду справи. Вона (заінтересованість) може мати юридичний або побутовий характер. Юридична заінтересованість має місце, якщо від результату вирішення спору у такої зацікавленої особи (судді) виникнуть, зміняться або припиняться певні права або обов`язки. Побутова або фактична заінтересованість полягає в тому, що рішення суду може мати вплив на особисті стосунки судді з оточуючими.

Доказів прямої чи побічної заінтересованості судді Жмудя О.О. в результаті розгляду справи чи хоча б обставин, які б вказували на таку його заінтересованість, заяви ОСОБА_1 та матеріали справи не містять, а відтак підстав для його відводу не було.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 08.04.2021

Головуючий І.М. Стадник

Судді Ю.Б.Войтко

І.В.Міхасішин