Постанова

Іменем України

29 липня 2021 року

м. Київ

справа № 265/1840/17

провадження № 61-14502св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 17 лютого 2020 року у складі судді Костромітіної О. О. та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року у складі колегії суддів: Мальцевої Є. Є., Баркова В. М., Мироненко І. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до

ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, звернення стягнення на квартиру.

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були укладені договори позики, згідно яких позивач передав йому в позику в загальному розмірі 80 000,00 грн. Борг до теперішнього часу не повернутий. Боржник ОСОБА_4 помер. Спадкоємцем є його мати ОСОБА_2 . Загальний розмір за договором позики станом на 24 квітня 2017 року складається з суми боргу, процентів, інфляційних. Відповідно до статті 1049 ЦК України підлягає стягненню неповернута сума боргу у розмірі 80 000,00 грн. Відповідно до статей 536, 1048 ЦК України підлягає стягненню сума процентів у розмірі 121 600,00 грн за період користування грошима з 24 вересня 2015 року по 24 квітня 2017 року за

15 місяців. Інфляційна сума боргу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України складає 10 400,00 грн, 3 % річних складає 2 600,00 грн. Крім того, в договорі позики зазначено, що при несвоєчасному поверненні боргу позикодавець зобов`язався виплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення. Строк повернення боргу 24 березня 2016 року. Пеня розрахована за період з 24 березня 2016 року по 24 квітня 2017 року за 396 днів та складає 158 400,00 грн, яка підлягає стягненню на підставі частини третьої статті 549 ЦК України. Всього до стягнення за договором позики від 24 вересня 2015 року станом на 24 квітня 2017 року підлягає 373 000,00 грн.

В забезпечення зобов`язань позики ОСОБА_4 передав під залог (в іпотеку) позивачу квартиру АДРЕСА_1 . В договорі іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі

81 600,00 грн. За умовами договору позивач має право звернути стягнення на заставне майно, в тому числі за рішенням суду, тоді право власності на предмет іпотеки переходить до позивача.

ОСОБА_1 просив визначити суму боргу у розмірі 373 000,00 грн, стягнути суму боргу у розмірі 291 400,00 грн, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за договором іпотеки від 24 вересня 2015 року в сумі 81 600,00 грн шляхом визнання за позивачем права власності на дану квартиру і припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на об`єкт іпотеки - спірну нерухомість.

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору від

24 червня 2016 року про врегулювання взаємовідносин із заборгованості недійсним.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_4 , якій на час смерті мешкав в АДРЕСА_2 і був власником цієї квартири. Вона є єдиним спадкоємцем, прийняла спадщину, звернулася до нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа. З матеріалів судової справи в червні 2019 року вона дізналася від ОСОБА_1 про існування договору про врегулювання взаємовідносин по боргам, датований 24 червня 2016 року. В договорі зазначено, що договір укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в особі

ОСОБА_3 , яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, датований 24 червня 2016 року, тобто укладений за три дні до смерті сина. Даний договір вона вважає недійсним, оскільки предмет договору, умови зазначені в цьому договорі, направленні на створення, зміну цивільних прав і обов`язків її сина, що зроблено не на його користь. Договір суперечить закону, оскільки представник ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам особи, яка надала їй довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладання будь-яких договорів від його імені, а також тому, що син ОСОБА_2 не схвалював її дій, що, відповідно є підставою для визнання договору недійсним.

ОСОБА_2 просила визнати договір про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24 червня 2016 року недійсним.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення суми боргу у розмірі 373 000,00 грн, стягнення суми боргу у розмірі 291 400,00 грн, звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення боргу за Договором іпотеки від 24 вересня 2015 року в сумі 81 600,00 грн шляхом визнання за

ОСОБА_1 права власності на дану квартиру, визнання права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , припинення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 81 600,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання договору про врегулювання взаємовідносин по боргам від 24 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі

ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24 вересня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С. В. за реєстраційним номером №4083недійсним, задоволено.

Визнано недійсним договір про врегулювання взаємовідносин по боргам від

24 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24 вересня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С. В. за реєстраційним № 4083.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі у розмірі

816,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі

768,40 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи суму боргу в межах вартості спадкового майна у розмірі 81 600,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами справи не спростовано визначену у договорі іпотеки вартість спадкового майна в розмірі 81 600,00 грн.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що договір про врегулювання взаємовідносин по боргам суперечить закону, оскільки представник ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам особі, яка надала довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладення будь яких договорів від його імені , а також тому, що довіритель не схвалював її дій.

Постановою Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

03 жовтня 2020 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області

від 17 лютого 2020 року тапостанову Донецького апеляційного суду

від 02 липня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для проведення оцінки спірної квартири.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди обмежили стягнення боргу в розмірі 81 600,00 грн. Суди оцінивши вартість квартири в сумі 81 600,00 грн, не зробили ніяких заходів для встановлення фактичної вартості квартири на день прийняття спадщини. Заявник вказує, що з сторони ОСОБА_3 не було перевищення повноважень.

Доводи інших учасників справи

04 січня 2021 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 лютого 2020 року та постанови Донецького апеляційного суду від 02 липня 2020 року. Відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області.

28 грудня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

24 вересня 2015 року між позичальником ОСОБА_4 та позикодавцем ОСОБА_1 укладено договір займу - залогу без номера.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань 24 вересня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого стала двокімнатна квартира жилою площею 27,1 кв.м, загальною площею 45,2 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вартість предмету договору узгоджено сторонами та становить 81 600,00 грн.

01 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір займу, в пункті 1 якого зазначено про передачу позичальнику ОСОБА_4

20 000,00 грн із строком повернення до 24 березня 2016 року.

24 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в особі

ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24 вересня 2015 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Бедненко С. В. за реєстром № 4083, укладено договір про врегулювання взаємовідносин по боргам.

Цим договором змінено умови раніш укладених договорів, тобто змінені права та обов`язки довірителя, змінений строк повернення боргу: встановлений строк повернення боргу до 31 грудня 2016 року, на той час, як договорами позики від

24 вересня 2015 року, та від 01 березня 2016 року встановлений строк повернення боргів - до 24 березня 2016 року, передбачена до повернення боргу сума

400 000,00 грн, структура якої не зазначена та не обґрунтована.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Спадщину після спадкодавця ОСОБА_4 прийняла його мати - ОСОБА_2 .

Спадщина складається з двокімнатної квартири жилою площею 27,1 кв.м, загальною площею 45,2 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Іншого спадкового майна не існує. Спадкова справа була заведена 31 серпня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Надаючи оцінку аргументам, наведеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із такого.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами тієї особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовилися від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки первісного боржника на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим стосовно до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 522/20081/15-ц (провадження № 61-21510св19).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що вартість спадкового майна одержаного у спадщини ОСОБА_2 становить в розмірі 81 600,00 грн, зробили правильний висновок про стягнення саме цієї суми у рахунок погашення заборгованості за договорами позики, що відповідає правилам статті 1282 ЦК України.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Таким чином стаття 241 ЦК України презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та у встановленому порядку наданих йому особою, яку він представляє.

В оспорюваному договорі про врегулювання взаємовідносин по боргам від

24 червня 2016 року зазначено, що цей договір був укладений між

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_3 , яка діє на підставі довіреності, посвідченої 24 вересня 2015 року приватним нотаріусом (т. 2, а. с. 105).

Судами попередніх інстанцій вивчена довіреність від 24 вересня 2015 року, посвідчена приватним нотаріусом Бедненко С. В., (т. 2, а. с. 106), з якої встановлено, що в довіреності відсутні повноваження на укладення будь яких договорів від імені ОСОБА_4 .

Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановив, що договір про врегулювання взаємовідносин по боргам суперечить закону, оскільки представник ОСОБА_3 діяла всупереч інтересам особі, яка надала довіреність, при відсутності у неї повноважень на укладення будь яких договорів від його імені, а також тому, що довіритель не схвалював її дій. Суди зробили правильний висновок про відмову у задоволенні позову, оскільки згідно змісту вказаного договору змінені умови раніше укладених договорів, а саме суттєво змінено права та обов`язки довірителя, змінений строк повернення боргу та змінена сума боргу до повернення в розмірі 400 000,00 грн, структура якої не зазначена та не обґрунтована.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 17 лютого 2020 року тапостанову Донецького апеляційного суду

від 02 липня 2020 року- без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області

від 17 лютого 2020 року тапостанову Донецького апеляційного суду

від 02 липня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська