Справа №443/557/21
Провадження №2/443/1013/21
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

06 квітня 2021 року місто Жидачів

Суддя Жидачівського районного суду Львівської області Павлів А.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Державної організації «Комбінат «Троянда» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із невиконанням рішення про поновлення на роботі,

встановив:

Позовна заява ОСОБА_1 до Державної організації «Комбінат «Троянда» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із невиконанням рішення про поновлення на роботі надійшла до суду 05.04.2021.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2021 автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Павліва А.І. для цього судового провадження.

Суд, вивчивши позовну заяву та додані до неї документи, доходить переконання, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 177 ЦПК України.

Так, у позовній заяві представником позивача зазначено, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір». Однак, суд вважає такі аргументи сторони позивачки помилковими виходячи з такого.

Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII з пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір» виключено слова «за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин».

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діє з 01 вересня 2015 року, визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, починаючи з 01 вересня 2015 року, позивачі у справах за вимогами, що випливають із трудових правовідносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях справ: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових правовідносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР), а також розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 (далі Інструкція).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №108/95-ВР заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 2 Закону №108/95-ВР та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу (стаття 236 КЗпП України) не є ані основною, ані додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною або компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону №108/95-ВР, тобто не входить до структури заробітної плати.

Таким чином, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачки про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленого 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та правовим висновком Верховного суду, зробленого 06 квітня 2020 року у справі №243/9875/17.

З огляду на викладені обставини суд зазначає, що позивачкою порушено вимоги частини 4 статті 177 ЦПК України, оскільки до позовної заяви не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документ, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Зазначення у позовній заяві представником позивача доводів про те, що позов не містить вимог майнового характеру, суд також вважає помилковими виходячи з такого.

Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Приписами частини 1 статті 176 ЦПК України встановлено підстави, за якими визначається ціна позову.

Отже, будь-який майновий спір має ціну. Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

З огляду на викладені обставини, а також беручи до уваги зазначення позивачкою позовної вимоги у грошовому вираженні, суд доходить переконання, що така вимога позивачки є матеріально-правовою, а відтак позов носить майновий характер.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зважаючи на те, що позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь 37 666,37 грн, тому сума судового збору у цій справі, яка підлягає сплаті позивачкою, становить 908,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 185 ЦПК України суддя встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності суд вважає, що позовну заяву слід залишити без руху, надавши позивачці строк для усунення вказаних недоліків поданої позовної заяви.

Керуючись статтями 185, 260, 261 ЦПК України,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної організації «Комбінат «Троянда» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із невиконанням рішення про поновлення на роботі залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк п`ять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків поданої позовної заяви (шляхом додання документу, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документу, що підтверджує підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону).

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неусунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, така підлягатиме поверненню.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя А.І. Павлів