ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року

м. Харків

справа №638/12050/20

провадження №22-ц/818/3826/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим відповідача під час імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000291 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Хайкіна В.М. в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, в якому просив стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди, заподіяної протиправною тривалою бездіяльністю слідчим відповідача під час імітації досудового розслідування у кримінальному провадженні 0000059 у розмірі 566 760 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовані вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Підставою для відшкодування шкоди є факт систематичного прийняття слідчим відповідача рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин посадових осіб відповідача. Постановами Верховного Суду від 08.04.2020 року по справі за № 638/14009/17, від 16.09.2020 року по справі за № 638/6363/19, від 17.09.2020 року по справі за № 638/9834/18, від 23.09.2020 року по справі за № 638/14007/17, від 02.12.2020 року по справі за № 638/14008/17 скасовані рішення апеляційної інстанції та залишені без змін рішення першої інстанції, якими на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію моральної шкоди, спричиненої тривалою бездіяльністю посадових осіб органу державної влади при імітації досудового розслідування по кримінальним провадженням. Позивач вважає, що суд зробив хибний висновок про те, що реалізація процесуального права на оскарження процесуальних рішень слідчого є реалізацією позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, начебто не є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві надало до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а отже, і заподіяння моральної шкоди, розмір якої жодним чином не обґрунтований, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що є процесуальним обов`язком позивача.

Судом встановлено, що досудове розслідування кримінального провадження №0000291 проводиться Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві.

31.01.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000291 (а.с.37-38).

28.02.2020 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи у кримінальному провадженні №0000291 (а.с.34-35).

13.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із заявою про відвід прокурора у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 06.04.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід прокурора прокуратури Харківської області Жорняк М.С. від досудового розслідування кримінального провадження №0000291 від 23.10.2014 року відмовлено (справа №554/2411/20) (а.с.29).

18.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про повідомлення про підозру слідчому ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Маслова Д. Б. від 23.03.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 (а.с.127).

01.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Територіального управління Державного бюро розслідувань Калугіна Е.П. із скаргою, у якій просив прийняти кримінальне провадження №0000291 від 23.10.2014 року до свого провадження та здійснити розслідування по ньому, письмово повідомити про підозру слідчому ОСОБА_2 (а.с.21-24)

Листом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 19.05.2020 року за вих. №І-4680/15-02-1-20 ОСОБА_1 повідомлено, що станом на даний час підстав для відсторонення слідчого ОСОБА_3 від проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000291 та призначення іншого слідчого не вбачається. Прийняття рішення про повідомлення за погодженням із прокурором особі про підозру належить до виключних повноважень слідчого, яке він приймає, з урахуванням доказів здобутих в ході проведення досудового розслідування (а.с.19-20).

01.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві із клопотанням про повідомлення про підозру слідчому ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення (а.с.14-18).

Постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві Маслова Д. Б. від 05.06.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_1 (а.с.131).

15.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до Офісу Генерального прокурора із заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві ОСОБА_3 (а.с.8-12).

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 01.03.2021 року скаргу ОСОБА_1 на постанову від 23 грудня 2020 року слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Маслова Д.Б. про закриття кримінального провадження №0000291 від 23 жовтня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч.ч.1-3 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382, ч.1 ст.384 КК України задоволено, скасовано постанову від 23 грудня 2020 року слідчого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Маслова Д.Б. про закриття кримінального провадження №0000291 від 23 жовтня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч.ч.1-3 ст.365, ч.1 ст.366, ч.1 ст.367, ч.2 ст.382, ч.1 ст.384 КК України (справа №554/2411/2020).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що 23.10.2014 року прокуратура Харківської області відкрила кримінальне провадження №0000291 проти колишніх співробітників УМВС в Полтавській області. 08.01.2020 року вказане кримінальне провадження скеровано до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, слідчим визначено Маслова Д.Б.. 31.01.2020 року ОСОБА_1 як потерпілий звернувся до слідчого з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи, однак слідчий не розглянув клопотання, не повідомив заявника про результати розгляду клопотання. 28.02.2020 року ОСОБА_1 як потерпілий повторно звернувся до слідчого з клопотанням про призначення судово-психологічної експертизи, однак слідчий знову вчинив бездіяльність. 18.03.2020 року ОСОБА_1 звернувся до слідчого з клопотанням про проведення слідчих дій, однак слідчий знову не розглянув клопотання. 01.05.2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника першого слідчого відділу ТУ ДБР в м. Полтави Калугіна Є. на бездіяльність слідчого та 19.05.2020 року начальник надав формальну відповідь. 01.06.2020 року позивач знову звернувся до слідчого з клопотанням про проведення слідчих дій, однак слідчий знову вчинив бездіяльність. Слідчий Маслов Д.Б. зловмисно не проводив слідчих дій, приховав посадовий злочин, ігнорував клопотання позивача, докази, навмисно продовжує бездіяльність, що спричиняє позивачу моральні страждання. В зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 вимушений був звернутися до генерального прокурора із заявою про скоєння слідчим ОСОБА_3 кримінального правопорушення. Вважає, по вині відповідача, позивач, інвалід ІІ групи, вимушений протягом тривалого часу неодноразово звертатись до суду для захисту своїх прав, у зв`язку з чим переносить глибокі моральні страждання; по вині відповідача він також позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; по вині відповідача порушено психологічне благополуччя. У зв`язку з цим просить суд задовольнити позовні вимоги, захистити конституційне право позивача на компенсацію моральної шкоди, спричиненої неправомірною тривалою бездіяльністю слідчого ТУ ДБР в м. Полтаві Маслова Д.Б. під час імітації досудового розслідування кримінального провадження №0000291 та стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди у розмірі 566 760 грн.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи спір суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між прийняттям судових рішень про задоволення скарг ОСОБА_1 на дії слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві до щодо відмови у задоволенні клопотань ОСОБА_1 та настанням шкоди.

Із вказаними висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 303 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, у тому числі бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно із частиною другою статті 307 КПК України, у редакції, чинній на час винесення слідчим суддею ухвал, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалах слідчого судді за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування забезпечується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у ній.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої.

Метою оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві у цій справі було оспорювання процесуальної діяльності та незгода з прийнятими процесуальними рішеннями.

Зазначене не є безумовним доказом неправомірних дій або бездіяльності у розумінні статті 1174 ЦК України.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на наявність якої посилається позивач.

Сам факт зобов`язання судом слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Полтаві повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про визнання його потерпілим, призначення судово-психологічної експертизи не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу.

Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Незгода позивача з прийнятими посадовими особами відповідача рішеннями, які ним були оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Таким чином, оскільки у цій справі відсутні всі три умови для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності, зокрема відшкодування моральної шкоди, тому вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими.

Подібні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18), від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц (провадження № 61-18855св18), від 03 квітня 2019 року у справі № 211/7655/15-ц (провадження № 61-4165св18), від 13 травня 2020 року у справі № 638/8636/17-ц (провадження № 61-40480св18), від 03 липня 2020 року у справі № 686/27965/19 (провадження № 61-8293св20) та від 03 лютого 2020 року у справі № 757/66977/17-ц (провадження № 61-15913св20).

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 11 серпня 2021 року.