СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/22817/20

пр. № 2/759/2509/21

31 березня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 р. представник позивача звернулася до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідачів надати доступ до житлового приміщення, передання ключів від квартири, визнання права на проживання, реєстрації у квартирі, заборону відповідачам чинити дії, що порушують житлові права позивача та її дітей або створення небезпеки порушення житлових прав, шляхом перешкоджання вільного доступу до житла та вільного користування ним, стягнення судових витрат.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що рішенням Соломянського районного суду м. Києва розірвано шлюб між позивачем та ОСОБА_4 , місце проживання дітей визначено з матір`ю. Сини проживали та продовжують проживати за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 . Позивач проживає разом з ними за вказаною адресою. Протягом останніх років відповідачі почали чинити тиск на позивача та дітей з метою їх примусового виселення з квартири, шляхом вчинення психологічного, економічного тиску, за результатими чого відносно відповідачів складено заборонні приписи від 09.11.2020, 15.12.2020. Крім того, починаючи з вересня 2020 р. відповідачі почали чинити синам перешкоди у користуванні житлом, шляхом намагання виселити їх з квартири, створити неможливі умови для їх проживання, що проявлялись у зломі замків від вхідних дверей, вивезення меблів, побутової техніки, відключення водопостачання та водовідведення. Вказаними діями порушено права неповнолітніх дітей на житло та достатній рівень життя.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2020 позовну заяву залишено без руху (а.с. 33).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 49).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.12.2020 відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 76).

Представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на їх необгрунтованість та безпідставність. Зазначає, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва визначено місце проживання дітей з позивачем. При цьому, під час судового розгляду позивач просила визначити місце проживання дітей за її місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_2 . Проте, резолютивна частина рішення суду не містить зазначення конкретної адреси визначення місця проживання дітей. При цьому, позивач разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам на праві спільної часткової власності. Разом з тим, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у вказаній квартирі не проживають, майно залишили для проживання сину з позивачем та дітьми. Проте, у 2018 р. ОСОБА_4 залишив квартиру для проживання позивачу та дітям. Через зміну позивачем замків у дверях, відповідачі неодноразово не могли потрапити до власного помешкання, в результаті чого вони здійснили заміну вхідних дверей. У кінці грудня 2020 р. позивач разом із дітьми, забравши особисті речі, побутову техніку, звільнили квартиру АДРЕСА_3 . Належних доказів на підтвердження порушеного щодо позивача та її дітей правового захисту, надано не було (а.с. 85-94).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 80).

Позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Відповідачі, представник відповідача у судове засідання не з`явились, повідомлені належним чином, заяви про слухання справи без їх участі не надходило.

Під час судового засідання 31.03.2021 представником позивача в усному порядку заявлено відвід головуючому по справі, ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви (а.c. 144).

Під час знаходження судді у нарадчій кімнаті по вирішенню питання щодо відводу головуючого по справі позивач та її представник залишили приміщення суду, подавши клопотання про відкладення розгляду справи, тобто, клопотання подано не під час судового засідання і за часом пізніше ніж розпочалось судове засідання (а.с. 149, 150).

Оскільки позивач та її представник залишили залу судового засідання не під час розгляду справи суд обмежений щоб застосувати ч. 6 ст. 223 і залишити позовну заяву без розгляду.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04.09.2020 визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Cтягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 6000 грн 00 коп. щомісячно (а.с. 66-72).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-24).

Відповідно до свідоцтва про право власностів від 26.10.2006, квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить по 1/3 частині ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 101).

Актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 від 24.07.2020 встановлено, що у квартирі проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та проживає без реєстації: ОСОБА_1 (а.с. 75).

Відповідно до паспортних даних, місцем реєстрації ОСОБА_1 з 12.07.2004 є АДРЕСА_2 (а.с. 100).

Позивач, як на порушене, невизнане, оспорене право посилається на створення відповідачами перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа, права якої порушено, невизнано або оспорено має право на захист такого права.

Отже, підставою звернення до суду є наявність порушеного, не визнаного або оспорюваного права та інтересу. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України визначено захист цивільних прав та інтересів судом. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядженням майном закріплено в ст. 391 ЦК України, відповідно до якої зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

У постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 у справі № 6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

В п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав від 07.02.2014 №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 на праві власності належить не позивачу, а відповідачам. При цьому, як зазначала ОСОБА_1 під час судового розгляду, що рішенням суду визначено місце проживання дітей разом із матір`ю. Оскільки діти зареєстровані в спірному житлі, тому і позивач проживала разом із синами. Проте, позивач зареєстрована за іншою адресою. На момент розгляду позовних вимог, ОСОБА_1 разом із дітьми змінила місце проживання, виїхала зі спірної квартири до іншого приміщення за місцем своєї реєстрації ( АДРЕСА_2 ).

Таким чином, судом становлено, що у позивача відсутнє право вимагати усунення відповідних перешкод у здійсненні права користування та розпорядження даної квартирою, оскільки станом на день розгляду справи судом вона не є її власником, а отже право позивача та її законні інтереси жодним чином відповідачами не порушено.

Реалізуючи, передбачене статті 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинстава є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинстава - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Судом під час розгляду позовної заяви не встановлено, а позивачем не надано відповідних доказів та не доведено, що її цивільне право або інтерес порушено, оспорено або невизнано.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивачем не надано достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивачів по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на них.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 01.04.2021.