П О С Т А Н О В А

іменем України

13 серпня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 05 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, третя особа Державне бюро розслідувань про захист порушених прав на житло,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувсядо суду із вказаним позовом, в якому просив визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність службових осіб військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що пов`язані із його виселенням із приміщення у гуртожитку та обмеженням доступу до власного майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні, де він проживав із 2008 до 2018 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України вжити заходів для відновлення правового становища позивача, яке існувало до 6 червня 2018 року, що передбачає забезпечення безперешкодного доступу до житлового приміщення у гуртожитку та до власних речей, майна і особистих документів або забезпечення його і членів його сім`ї благоустроєним житловим приміщенням у м.Києві або виплатити грошової компенсації за належне йому для отримання житло.
Позовні вимоги мотивовані тим, що у період із 2007 по 2010 рік він проходив військову службу у Північному Київському територіальному управлінні НГУ. За час віськової служби всупеерч постанові Франківського районного суду м.Львова від 22 травня 2007 року він не одержав житло для постійного проживання сім`ї, а тому залишився проживати у гуртожитку в/ч НОМЕР_1 . Після звільнення зі служби та з огляду на відсутність іншого житла його діяльність прив`язана саме до цього місця проживання. Вказував, що 06 червня 2018 року командир в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , з мотивів особистої зацікавленості, діючи одноосібно та користуючись повноваженнями единоначальика, вирішив виселити його з гуртожитку та віддав владне розпорядження особам добового в/ч НОМЕР_1 про обмеження його доступу до місця проживання, а тому з цієї дати він позбавлений можливості доступу до свого помешкання, власносго мана, речей і документів, які залишилися у кімнат АДРЕСА_1 .
26 квітня 2021 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення доказів, в якій просив в порядку забезпечення доказів призначити проведення судового огляду кімнати № 3 в гуртожитку в/ч НОМЕР_1 НГУ за місцем її розташування, а саме за адресою:

АДРЕСА_2 та майна, речей та документів, які там знаходяться, заборонивши службовим особам в/ч НОМЕР_1 до проведення судового огляду вчиняти буль-які дії щодо помешкання.
Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 05 травня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення доказів повернуто заявнику на підставі ч.4 ст.117 ЦПК України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду від 05 травня 2021 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її необгрунтованість.
Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що із 06 червня 2018 року в результаті дій командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , який вирішив виселити його з гуртожитку на території в/ч на АДРЕСА_3 , де він проживав, він позбавлений можливості доступу до свого помешкання. Суд не звернув уваги на його пояснення про те, що вимоги його позову не стосуються парва володіння кімнатою гуртожитку як об`єктом нерухомості, а права, які він просить захистити, гарантовані йому ст.8 Конвенції про хзахист прав людини і основоположних свобод, і стосуються його права на свободу від незаконного з боку державних органів і службових осіб, втручання у його приватне і сімейне життя, проникнення чи обмеження доступу до житла, вилучення власної кореспонденції. Разом з тим стан приміщення, де він проживав до виселення, та речей, що залишилися у ньому, має безпосереднє значення для захиту його прав, оскільки існує велика вірогідність знищення службовими особами відповдіача його особистих документів, майна та речей, які залишились у помешканні, а тому процедура судового огляду доказів за місцем їх знаходження є найбільш ефективним способом з`ясування істини щодо підстав його позову, що судом не враховано.
Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанціїпро повернення заяви позивачеві (п.6 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справиздійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 заявив клопотання про розгляд скарги у судовому засіданні. Колегія суддів вважає, що підстави для задоволення даного клопотання відсутні, оскільки заявник змістовно і грунтовно виклав свою позицію як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі, в яких детально проаналізував обставини справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини, та обгрунтував свою позицію щодо незаконності оскаржуваної ухвали.

При цьому колегія суддів враховує, що, посилаючись на необхідність розгляду справи в судовому засіданні, скаржник не зазначив які саме обставини він має на меті детально роз`яснити в судовому засіданні. Київський апеляційний суд створив учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення із рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися із її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. Бажання заявника викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вказані і обгрунтовані ним у поданих процесуальних документах, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) з питань
- 3 -
гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalinocontre lePortugal», заява № 64336/01).
Третя особа Державне бюро розслідувань подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно повернув заяву з огляду на її невідповідність закону, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
За положеннями ч.1 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом (ч.2 ст.116 ЦПК України).

Форма та зміст заяви про забезпечення доказів, яка подається до суду, визначені у ст.117 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначається: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) іншої сторони (сторін), якщо вона відома заявнику, а також якщо відомі відомості, що її ідентифікують: її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України, відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти; 4) докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; 5) обґрунтування необхідності забезпечення доказів; 6) спосіб, у який заявник просить суд забезпечити докази, у разі необхідності - особу, у якої знаходяться докази; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Відповідно до приписів ч.4 ст.117 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що

- 4 -
постановляє ухвалу.
Повертаючи заяву про забезпечення доказів, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що вказана заява повинна узгоджуватися з предметом та підставами позову. Проте, у порушення вищевказаних вимог заявником не зазначено докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для обґрунтування яких вони необхідні, а також не зазначено обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам процесуального закону.
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц).

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_2 просить визнати протиправними рішення, дії та бездіяльність службових осіб в/ч НОМЕР_1 НГУ, що пов`язані із його виселенням із приміщення у гуртожитку та обмеженням доступу до власного майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні, та зобов`язати в/ч НОМЕР_1 НГУ вжити заходів для відновлення правового становища позивача, яке існувало до 6 червня 2018 року, що передбачає забезпечення безперешкодного доступу до житлового приміщення у гуртожитку та до власних речей, майна і особистих документів або забезпечення його і членів його сім`ї благоустроєним житловим приміщенням у м.Києві або виплатити грошової компенсації за належне йому для отримання житло.
Отже, предметом позову є встановлення судом незаконності дій відповідача щодо виселення позивача з приміщення у гуртожитку та обмеження його доступу до власного майна, речей та особистих документів, що залишились у помешканні та що на думку заявника становить втручання у його приватне і сімейне життя (ст.8 Конвенції), а також поновлення вказаних прав.
Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч.2).

Подаючи заяву про забезпечення доказів, позивач всупереч п.4 ч.1 ст.117 ЦПК України не зазначив у заяві докази у розумінні ч.2 ст.76 ЦПК України, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні.

Зокрема, заявляючи про проведення судового огляду кімнати АДРЕСА_4 , позивач не зазначив, які конкретно докази, передбачені ч.2 ст.76 ЦПК України, знаходяться у цій кімнаті, та потребують огляду за їх місцезнаходженням (ч.2 ст.116 ЦПК України).
Як і взагалі не зазначив яке доказове значення має огляд кімнати для заявлених ним вимог про визнання протиправними рішення, дії та бездіяльність відповідача щодо його виселення із гуртожитку та зобов`язання забезпечити безперешкодний доступ до житлового приміщення у гуртожитку та власних речей, або забезпечення його і членів його сім`ї благоустроєним житловим приміщенням у м.Києві або виплатити грошової компенсації за належне йому для отримання житло.
За таких обставин суд першої інстанції прийняв обгрунтоване рішення про повернення заяви, яка не відповідає приписам процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на його пояснення про те, що права, які він просить захистити, гарантовані йому ст.8 Конвенції про хзахист прав
- 5 -
людини і основоположних свобод, і стосуються його права на свободу від незаконного з боку державних органів і службових осіб, втручання у його приватне і сімейне життя, проникнення чи обмеження доступу до житла, вилучення власної кореспонденції, не спротосвують висновків суду про невідповідність заяви положенням ст.117 ЦПК України та наявність підстав для її повернення.
Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що стан приміщення та речей, що залишилися у ньому, має безпосереднє значення для захисту його прав, оскільки існує велика вірогідність знищення службовими особами відповідача його особистих документів, майна та речей, що залишились у помешканні, які є необгрунтованими. Стан приміщення та наявність у ньому речей позивача не стосується предмету спору, оскільки позивачем не заявлено вимог до відповідача з приводу повернення будь-яких речей чи приведення приміщення до певного стану.
Позивачем 28 липня 2021 року подано електроною поштою клопотання про постановлення окремої ухвали у відношенні третьої особи Державного бюро розслідувань, оскільки на думку позивача зміст відзиву третьої особи на його апеляційну скаргу свідчить про порушення нею ч.2 ст.43 ЦПК України та ст.ст.19, 124, 1291 Конституції України. В окремій ухвалі просить роз`яснити директору ДБР про те, що у випадку заперечень ДБР проти задоволення його заяви про огляд приміщення у гуртожитку ДБР має навести суду письмові пояснення яким чином задоволення його заяви буде торкатися ДБР та звернути увагу директора на неприпустимість приховування від суду інформації про причини невиконання ДБР ухвал слідчих суддів від 22 березня 2019 року та від 17 квітня 2019 року.
Апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання з огляду на його надуманість та безпідставність.
Відповідно до ст.385 ЦПК України апеляційний суд у випадках і в порядку, встановлених ст.262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Частиною 1 ст.262 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Аналіз змісту даної норми дає підстави для висновку, що по-перше, порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, мають бути виявлені при вирішенні спору по суті, тобто при ухваленні судом рішення, яким закінчено розгляд справи і вирішено спір по суті, чого в даній справі не встановлено.
І по-друге, подача відзиву на апеляційну скаргу та викладення у такому відзиві учасником справи своєї позиції по суті спору ні за яких обставин не може бути розцінена як передбачена ч.1 ст.262 ЦПК України підстава для постановлення судом окремої ухвали.
Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення

- 6 -
та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 379, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 05 травня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: