Номер справи 235/2819/21
Номер провадження № 2/220/391/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Яненко Г.М.,

при секретарі - Демішеві А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Новосілка Донецької області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - сектор у справах дітей Калініської державної адміністрації в м. Донецьк, про надання дозволу на виїзд дитини за межі території України без згоди та супроводу другого із батьків,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про надання дозволу на виїзд їх сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон та про надання дозволу синові на перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей без згоди та супроводу матері.

В обґрунтування позову зазначив, що він і відповідач ОСОБА_2 проживали спільно без реєстрації шлюбу з лютого 2013 року. Від сумісного проживання з відповідачкою сторони мають малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З лютого 2015 року сторони проживають окремо. Позивач, разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач життям і здоров`ям сина не цікавиться, не бере участі в його вихованні і догляді, не дбає про фізичний, духовний і моральний розвиток, фінансово не допомагає. Крім того, вона зловживає своїми правами, перешкоджаючи нормальному спілкуванню сина з родиною позивача, яка мешкає на території України, відпочинку, що виражається в незгоді у наданні нотаріального дозволу на виїзд та в`їзд за кордон та через лінії розмежування з окупованими територіями, малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач має намір перетинати лінію розмежування з тимчасово непідконтрольною Україні територією для спілкування дитини з родичами, медичного обслуговування та забезпечувати повноцінний відпочинок дитині в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

На адресу відповідачки позивачем неодноразово направлялися листи з пропозицією з`явитися до нотаріуса для оформлення належної згоди на виїзд і в`їзд дитини за кордон. Відповідачка дані прохання проігнорувала.

Діючими Законами України обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені. Однак, враховуючи те, що на території, яка тимчасово непідконтрольна владі України, у позивача наявне нерухоме майно, яке належить йому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, воно потребує нагляду. У зв`язку із чим, позивачеві із сином необхідно перетинати лінію розмежування з тимчасово непідконтрольною Україні територією. Враховуючи те, що позивач самостійно виховує дитину, й той факт, що син мешкає разом з позивачем, в нього з сином виникли перешкоди в отриманні нотаріального дозволу на перетин дитини лінії розмежування з тимчасово непідконтрольною Україні територією від відповідача по справі.

Тому позивач просить суд надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на тимчасові неодноразові поїздки за межі України, а саме до Арабської республіки Єгипет, Туреччини, Російської Федерації, Білорусі, Грузії, Абхазії, Ізраїлю, у супроводі батька ОСОБА_1 , або іншої уповноваженої ним особи: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , бабуся), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , тітка), за нотаріально посвідченою довіреністю (заяви) батька без згоди матері, а також без нотаріального дозволу (заяви) та супроводу матері ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили. А також надати дозвіл малолітньому ОСОБА_3 , на перетин лінії розмежування з окупованими територіями Донецької та Луганської областей у супроводі батька ОСОБА_5 , ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), або іншої уповноваженої ним особи: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , бабуся), ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , тітка), за нотаріально посвідченою довіреністю (заяви) батька без згоди матері, а також без нотаріального дозволу (заяви) та супроводу матері ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), терміном на один рік з дня набрання рішенням законної сили..

В судове засідання позивач не з`явився, згідно окремої письмової заяви просив про розгляд справи без його участі. Згідно цієї заяви позивач також звернув увагу суду на те, що його малолітній син ОСОБА_3 проживає разом з ним за однією адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачка з січня 2015 року участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, не цікавиться долею дитини, матеріальної допомоги на утримання не надає. Більш того, відповідачка безпідставно чинить перешкоди у здійсненні позивачем заходів, спрямованих на покращення здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, на неодноразові письмові та усні звернення до відповідачки з проханням надати відповідні документи для вирішення питання виїзду дитини, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_3 за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього. Водночас син перехворів тяжкою хворобою остеомеліт лівої променевої кістки та часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Копії залізничних квитків для відпустки на морі, у супроводі бабусі ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а саме за напрямком Ростов (Російська Федерація) - Гагра (Абхазія) позивачем додано до заяви. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості.

Відповідач також в судове засідання не з`явилася, але на адресу суду надіслано заяву, згідно якої ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_3 «про виїзд дитини за кордон» визнала та просила справу розглядати у її відсутність.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - сектор у справах дітей Калінінської районної державної адміністрації в м. Донецьк, судом не повідомлявся про розгляд справи, так як органи влади, які перебувають та діють на тимчасово окупованій території не визнаються державою України та є окупаційними з огляду на діючі правові норми України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом, у сторін ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син - ОСОБА_3 (Свідоцтво про народження серія НОМЕР_1 від 20.01.2015 року) матір`ю якого записана відповідачка ОСОБА_2 .

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно правової позиції Верховного Суду України у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленої у постанові від 03 липня 2019 року у справі № № 643/1090/17, згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244 цс18).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості.

Чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

За таких обставин, підстав для задоволення позову у суду немає.

Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено в повному обсязі, понесені відповідачем витрати пов`язані зі сплатою судового збору йому не компенсуються.

Керуючись ст.ст. 10, 81, 82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - сектор у справах дітей Калініської державної адміністрації в м. Донецьк, про надання дозволу на виїзд дитини за межі території України без згоди та супроводу другого із батьків - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Яненко Г.М.