П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/18701/20

Провадження № 22-ц/4815/991/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

20 травня 2021 року

(фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось)

Повний текст рішення складено: 20 травня 2021 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, що продовжує навчання. Мотивуючи свої вимоги зазначала, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 2002 року по 2013 рік. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_3 , який є повнолітнім і продовжує навчатися у Національній академії внутрішніх справ (IV рівня акредитації) в м. Києві (далі НАВС). Навчається він на денній формі навчання, а тому не має змоги влаштуватись на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток та потребує матеріальної допомоги батька, зокрема, на витрати пов`язані з навчанням, харчуванням, проїздом, відпочинком, духовним, розумовим та соціальним розвитком. На її переконання, платник аліментів має змогу утримувати спільну дитину, оскільки отримує стабільний дохід від надання в оренду нерухомого майна.

З наведених мотивів просила стягнути на свою користь з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який продовжує навчання у НАВС в розмірі 10 000 гривень щомісяця, починаючи з дати подання позову та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення двадцятитрьохрічного віку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти в розмірі 2 000 гривень щомісячно, починаючи з 16.11.2020 року і до закінчення ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 навчання, але не довше, ніж до досягнення дитиною двадцяти трьох років.

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 840,80 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначалось, що в описовій частині оскаржуваного рішення, а також у частині фактичних обставин, які було встановлено судом, не було належним чином здійснено аналіз долучених сторонами до справи доказів, їх логічно-причинного зв`язку між собою та наведеними в документах сторонами реальних фактичних обставин. Судом не зазначено в рішенні, з яких міркувань було взято до уваги одні докази і якої саме сторони, а які докази і якої сторони не взято до уваги та з яких причин відхилено. На переконання заявника, позивачем не надано жодного належного доказу наявності реальних матеріальних витрат на утримання сина, жодного фінансового документи, які б підтвердили факт придбання сину певних продуктів. В тому числі не надано чіткого розрахунку витрат, які покриває навчальний заклад за рахунок держави, а які реальні витрати несе мати. Покликався на те, що син перебуває на державному забезпеченні у зв`язку з проходженням служби по місцю навчання і його забезпечено за рахунок держави безкоштовним проїздом, проживанням тощо. Крім того, судом залишено поза увагою те, що син фактично проживає по місцю навчання, а не з позивачем по місцю реєстрації, а тому особою, чиї права порушуються, є їх спільний син, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син які продовжують навчання. Не було залучено сина як третю особу та не було опитано на предмет того, чи проживає він з матір`ю, чи перебуває на її утриманні, чи повністю перебуває на державному утриманні. Хоча в разі призначення аліментів на утримання повнолітнього сина зараховуватись на підставі рішення суду вони будуть саме на користь матері. Стверджував, що суду попередньої інстанції надавались докази того, що у відповідача відсутня можливість надавати допомогу на утримання сина. Так, орієнтовний, офіційно підтверджений дохід становить близько 5200-5600 гривень в місяць. Однак на утриманні відповідача знаходиться дружина від другого шлюбу яка не працює, доглядає за двома дітьми, а саме свою дитину від першого шлюбу та спільну з відповідачем доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також на утриманні відповідача знаходиться його мати, 1946 року народження, яка є пенсіонеркою, пенсії, якої не достатньо для забезпечення потреб. Щодо нерухомого майна, яке враховується відповідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів, то стверджував, що воно ним набуто у шлюбі з позивачем і поділено на підставі затвердженої місцевим судом мирової угоди. Саме за рахунок цього майна відповідач має дохід близько 6 000 гривень щомісяця, що підтверджується наданими в суд першої інстанції податковими деклараціями про доходи за 2020 рік.

З наведених спонукань просив рішення міського суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

У поданому відзиві позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення міського суду без змін. На її переконання, в матеріалах справи наявні докази понесення витрат на утримання сина ОСОБА_5 , зокрема, видаткові накладні на придбання комп`ютерної техніки, стільникового телефону, а також чеки на придбання продуктів, ліків, поповнення телефону, витрати доставку посилок, одягу, канцелярських товарів, книг. Покликалась на те, що доводи відповідача про відсутність можливості допомагати сину не підтверджується доказами. На її думку, через те, що спільна дочка від другого шлюбу досягла 3-х річного віку, то відповідно до вимог ст. 84 СК України закон не покладає обов`язок батька утримати дружину. Доказів того, що його дружина непрацездатна, відповідач не надав, а та обставина, що вона не працює, тому що доглядає вдома двох дітей, не дає підстав для звільнення заявника від обов`язку сплачувати аліменти на утримання сина. Також не було надано доказів того, що мати відповідача потребує матеріальної допомоги та що така допомога ним надається. Зважала на те, що у відповідача є рідна сестра, у якої в силу закону також виникає обов`язок по утриманню матері. Вважала надані відповідачем податкові декларації недостатнім доказом, адже сума доходу в них вказується самостійно, лише для оподаткування єдиним податком. Також покликалась на те, що у грудні 2020 року відповідач набув у власність житловий будинок площею 193,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 , а вартість аналогічних будинків в даному районі становить понад 75 000 доларів США. У відповіді на відзив заявник наведені позивачем аргументи відхиляв. На його переконання, позовні вимоги є недоведеними, він зобов`язаний забезпечувати інших утриманців, а набуття у 2020 році у власність будинку здійснено за рахунок раніше набутого майна з позивачем, тому не повинно оцінюватись судом як дохід.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як з`ясовано судом, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25.06.2013 шлюб між сторонами розірвано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 800 гривень щомісячно.

З довідки від 20.09.2020 року No 46/ 1-2611, виданої Національною академією внутрішніх справ видно, що спільний син сторін з 01.09.2020 зарахований курсантом 1-го курсу НАВС денної форми навчання за державним замовленням, для здобуття вищої освіти бакалавра за спеціальністю "Правоохоронна діяльність" (а.с.6).

Відповідно до довідки №46/02-3277 від 20.08.2020, виданої призовнику ОСОБА_1 , він вступив до НАВС і навчається на першому курсі денної форми навчання. Термін закінчення навчання 04.07.2023 (а.с.7).

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених ст.ст. 198, 199 СК України, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином (ст.200 СК України).

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.182 СК України).

Повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 2 000 гривень аліментів в місяць на утримання їхнього спільного повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Цей розмір аліментів відповідає матеріалам справи і визначено його всупереч доводам апеляційної скарги з урахуванням принципів змагальності сторін, диспозитивності та пропорційності.

Син сторін навчається на денній формі, у зв`язку з чим не в змозі офіційно працювати та отримувати доходи, а, отже, потребує матеріальної допомоги на своє утримання на час навчання.

Відповідач є підприємцем, фізично здоровий, а тому спроможний надавати матеріальну допомогу сину саме у такому розмірі - ця сума є обґрунтованою, достатньою та такою, що відповідає потребам сина.

Батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела відповідача, що утворюють його дохід.

Необхідно враховувати й те, що державою задля посилення захисту права дитини на належне утримання перенесено тягар доказування на платника аліментів.

Між тим, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач не може надавати матеріальну допомогу своєму сину у визначеному судом розмірі матеріали справи не містять.

Щодо доданих податкових декларацій, то вони не можуть вважатись єдиним та достатнім доказом, що підтверджує матеріальне становище платника. Задля оцінки фінансового становища особи повинна встановлюватись наявність у такої особи реального доходу, рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища.

Незалучення повнолітнього сина до участі у справі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки обов`язок обох з батьків надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання, передбачено законом (ст.ст. 198, 199 СК України).

Відповідачем не спростовано тієї обставини, що їхній спільний з позивачем син до проживання у гуртожитку проживав разом із матір`ю та перебував на її утриманні, а проживання у гуртожитку на час навчання носить тимчасовий характер, а тому посилання відповідача на положення ч.3 ст. 199 СК України, якими визначено, що право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають той із батьків, з яким проживає дитина, є безпідставним.

Хоча згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, проте будь-яких доказів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання сімейно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Тому доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, оскільки фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, уникнення від виконання батьківських обов`язків, а не спростування висновку суду першої інстанції.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", пункт 32). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, згідно з ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 травня 2021 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків