Дата документу 09.08.2021 Справа № 334/5550/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5550/19 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
Провадження № 22-ц/807/2603/21 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплектелектромонтаж», Товариства з обмеженою відповідальністю «Електрозахист-Сервіс» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Комплектелектромонтаж», ТОВ «Електрозахист-Сервіс» про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Ленінського районного суду м. Запорожжя від 08 жовтня 2009 року по справі № 2-287/09 з ТОВ «Комплектелектромонтаж» на його користь стягнуто 323759,90 грн.

З метою виконання рішення суду 01 вересня 2013 року був укладений договір добровільного погашення заборгованості між ним і ТОВ «Електрозахист-Сервіс», за письмовим узгодженням з ТОВ «Комплектелектромонтаж». Сторони визначили, що дійсний договір є змішаним та мстить у собі також елементи договору оренди з правом викупу. Згідно з п. 4.1 Договору добровільного погашення заборгованості ТОВ «Електрозахист-Сервіс» зобов`язалось щомісячно, у безготівковій формі, перераховувати на його користь гроші у розмірі 5000,00 грн. щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2013 року.

ТОВ «Електрозахист-Сервіс» виконало умови договору, перерахувавши суму заборгованості 325000,00 грн. за період з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2019 року відповідно до затвердженого графіку.

На підставі зазначеного просив стягнути з ТОВ «Комплектелектромонтаж» інфляційні втрати та 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, за три останні роки з огляду на загальний строк позовної давності, з 01 липня 2016 року по 01 липня 2019 року у загальному розмірі 117296,95 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись спричинення йому збитків невиконанням рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2009 року, ТОВ «Комплектелектромонтаж» не є стороною договору добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року, наявність в нього права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, пред`явлення вимог з врахуванням строку позовної давності, не спростування розрахунку заборгованості, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ТОВ «Комплектелектромонтаж» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило про узгодженість умов договору добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року з товариством, зміну строку виконання основного зобов`язання, згоду позивача про припинення зобов`язань.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2021 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2021 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 263 ЦПК України і оцінив всі надані сторонами докази на ґрунті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього їх дослідження, а також оцінив належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відобразив в рішенні результати оцінки доказів.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2009 року по справі №2-287/09 з ТОВ «Комплектелектромонтаж» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 323759,90 грн.

З метою добровільного виконання рішення суду між позивачем та ТОВ «Електрозахист-Сервіс», за письмовим узгодженням з ТОВ «Комплектелектромонтаж», було укладено договір добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року, за умовами якого сторони договору, за письмовим узгодженням з ТОВ «Комплектелектромонтаж», визначили, що відповідно до положень ч.1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку покладається боржником на іншу особу, а саме, погашення заборгованості здійснюється виконавцем ТОВ «Електрозахист-Сервіс»; дійсний договір є змішаним та містить у собі також елементи договору оренди з правом викупу, що відповідає вимогам ч.1 ст. 628 ЦК України; оренда майна за цим договором починається з моменту прийняття майна за Актом приймання-передачі та діє до повної сплати виконавцем грошових коштів в розмірі 323759,90 грн.; виконавець зобов`язується своєчасно здійснювати плату в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. у місяць; погашення заборгованості здійснюється в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок кредитора, зазначений в реквізитах до дійсного договору, не пізніше 10 числа кожного наступного місяця за звітним, та може бути сплачена у готівковій формі; сплачувана плата враховується як в погашення загальної заборгованості за рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2009 року, так і на викуп орендованого майна та його оренду; після погашення Виконавцем заборгованості на користь Кредитора за вказаним рішенням суду в розмірі 323759,90 грн. кредитор не матиме жодних фінансових претензій до ТОВ «Комплектелектромонтаж» та всяка інша заборгованість за договорами позики, які були підставою для задоволення Ленінським районним судом м. Запоріжжя 08 жовтня 2009 року по справі №2-287/09 позову Кредитора до ТОВ «Комплектелектромонтаж», є припиненою на підставі ст. 604 ЦК України (за домовленістю сторін).

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 ЦК України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Положеннями статті 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статті 625 ЦК України.

Зі змісту договору добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року вбачається, що, уклавши вказаний договір, сторони дійшли взаємної згоди та визначили порядок сплати ТОВ «Електрозахист-Сервіс» заборгованості в розмірі 323 759,90 грн., яка підтверджена рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2009 року у справі № 2-287/2009.

У відповідності до умов договору добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року заборгованість перед ОСОБА_1 була повністю погашена новим боржником ТОВ «Електрозахист-Сервіс» щомісячними платежами в розмірі 5000 грн., з 01 жовтня 2013 року по 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримав 325000,00 грн., що було визнано сторонами у справі.

Вказаний договір укладений за письмовою згодою ТОВ «Комплектелектромонтаж», що було підтверджено товариством у відзиві на апеляційна скаргу.

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року на час розгляду справи не оскаржений та не визнаний судом недійсним.

Таким чином, уклавши вказаний договір, сторони тим самим фактично розстрочили виконання вказаного судового рішення частинами з певним інтервалом у часі. При цьому, вказаний договір спрямований саме на забезпечення повного виконання рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2009 року.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки після укладання договору добровільного погашення заборгованості від 01 вересня 2013 року має місце зміна строків виконання зобов`язання (за графіком 5000,00 грн. кожного календарного місця), який боржником було дотримано, не відбулось прострочення виконання грошового зобов`язання з урахуванням змінених строків, а тому відсутні підстави для застосування правил частини другої статті 625 ЦК України.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення заявником норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду на підставі ст. 375 ЦПК України не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 09 серпня 2021 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова