КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 760/7819/20 Головуючий у 1 інстанції - Калініченко О.Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1825/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Мараєвої Н.Є.

Суддів: Заришняк Г.М., Музичко С.Г.

При секретарі: Гаврюшенко К.О.

розглянули у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_1

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про поділ майна подружжя

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 08 грудня 2015 року зареєстрували шлюб, який рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року було розірвано.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача було придбано автомобілі: ЗАЗ, модель 110557, 2007 року виготовлення та BMW, модель 745I, 2002 року виготовлення, що підтверджується електронною довідкою Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, сформованою 29 березня 2019 року за реєстраційним номером облікової картки платника податків відповідача.

07 квітня 2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центом Міністерства внутрішніх справ України з листа №31/42аз від 21 січня 2020 року, №31/166аз від 19 лютого 2020 року, відповідач за договором купівлі-продажу №8046/2019/1401601, укладеним в ТЦС №8046 Регіонального сервісного центру МВС а м. Києві, продав ОСОБА_3 автомобіль BMW за 40 000 грн.

23 квітня 2019 року згідно відомостей, наданих Головним сервісним центром Міністерства внутрішніх справ України в листі №31/167аз від 20 лютого 2020 року, ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу №6200/19/008652 продав ТОВ "ТІЗ-24" автомобіль ЗАЗ за 5000 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначала, що оскільки зазначені вище автомобілі були придбані в період реєстрації шлюбу, а тому на її думку, є спільним майном подружжя.

Зазначала, що, оскільки виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності сторін, є неможливим, то не вбачається іншого способу поділу спірного майна, окрім як присудження позивачу грошової компенсації його частки. Позивач вважала, що вартість її частки у спільному сумісному майні, що було продано відповідачем, має бути компенсовано з урахуванням середньої ринкової вартості автомобіля. На підтвердження своїх вимог, надала суду витяги даних інтернет-ресурсу з продажу автомобілів "AUTO.RIA".

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відповідач придбав спірні автомобілі, право власності на які було зареєстровано на його ім`я, під час зареєстрованого шлюбу, однак, на час придбання та реєстрації спірного майна сторони певний період часу шлюбних відносин не підтримували та спільного господарства не вели.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на настцпне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до гл. 8 Сімейного Кодексу України (ст.ст. 60-71) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. І об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту.

Так, ст. 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю чоловіка, дружини є: майно, набуте кожним з них до шлюбу; майно, набуте ним, нею за час шлюбу але на підставі договору дарування або спадкування; майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто; премії, винагороди, які він, вона одержав за особисті заслуги; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала чоловікові, дружині, а також як відшкодування, завданої їй, йому моральної шкоди; страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.

Також відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Однак, як зазначалось вище, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року N 11 роз`яснюється, що суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Заперечуючи проти поділу майна подружжя, ОСОБА_2 зазначав, що вони із ОСОБА_1 проживали окремо та припинили шлюбні відносини приблизно за півтора роки до подання позивачкою у жовтні 2018 року позовної заяви про розірвання шлюбу, оскільки через часті сварки він повернувся проживати за своїм зареєстрованим постійним місцем проживання до матері, а спірні автомобілі були придбані ним у 2018 році після фактичного припинення сімейних відносин та на особисті кошти, які були йому надані його матір`ю, отримані нею 10 лютого 2016 року від продажу іншого автомобіля, що належав їй на праві особистої приватної власності.

Сімейних заощаджень сторони не мали, гроші в будь-яке спільне майно не вкладали.

Колегією суддів встановлено, що в наявній у матеріалах справи копії позовної заяви про розірвання шлюбу між сторонами вбачається, що звертаючись до суду із цією заявою у жовтні 2018 року, ОСОБА_1 зазначала, що протягом останніх двох років сімейне життя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, що шлюбно-сімейних стосунків із відповідачем вони не підтримують, окремо ведуть домашнє господарство, не проживають разом вже понад один рік, не мають спільного бюджету та інтересів. Відповідач продовжує проживати із матір`ю, майнових спорів між сторонами немає, шлюб розривають вперше (а.с. 65-67).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В рішенні від 13 грудня 2018 року суддя Солом`янського районного суду міста Києва, зокрема, встановив, що сторони тривалий час не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть (а.с. 8-9).

Колегією суддів також встановлено, що сторони мають окремі постійні місця проживання, кожен зі своїми батьками.

Також, в судовому засіданні колегією суддів було встановлено, що спірний автомобіль ЗАЗ, модель 110557, 2007 року виготовлення був придбаний відповідачем 10 липня 2018 року, а спірний автомобіль BMW, модель 745I, 2002 року виготовлення - 01 листопада 2018 року.

Тобто, враховуючи зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що спірні автомобілі були придбані ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу, однак, на час придбання та реєстрації спірного майна, сім`я сторін фактично розпалася, оскільки сторони понад рік шлюбних відносин не підтримували, спільного господарства не вели та спільного бюджету не мали.

Щодо тверджень скаржника, які зазначено в позовній заяві та апеляційній скарзі, стосовно того, що спірні автомобілі були придбані на спільні кошти, колегія суддів як і суд першої інстанції не вбачає підстав приймати відповідні доводи до уваги, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили про спільність ведення бюджету сторін під час його придбання.

Колегією суддів також було встановлено, що відповідач придбав спірні автомобілі за кошти, які отримав від своєї матері ОСОБА_4 , а та - від продажу автомобіля DAEWOO LEXIA, 2008 року виготовлення, який належав їй на праві власності, що підтверджується відомостями витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна та Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 лютого 2016 року, відповідно до умов якого вартість проданого автомобіля складає 30 000 грн.

Отже, із вказаного вбачається, що у ОСОБА_2 виникло право власності на спірні автомобілі, придбані в період шлюбу, але за час фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання сторін, на кошти відповідача, а тому зазначені автомобілі не є спільною сумісною власністю подружжя.

Верховний суд України у своїх постановах від 03.06.2015 року, 16.12.2015 року, 18.05.2016 року висловив правову позицію про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Доводи представника позивача, щодо спільної участі подружжя в набутті майна не підтверджені жодним доказом, та спростовуються викладеними обставинами та доказами щодо часу припинення ведення сторонами спільного господарства і відсутності спільних джерел для придбання спірного майна.

Також, в судовому засіданні представник позивача лише наполягала на презумпції режиму спільного майна подружжя.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що обставини справи повністю спростовують доводи ОСОБА_1 , якою не надано жодних доказів того, що спірне майно було придбано за спільні кошти подружжя, з огляду на те, що вимоги про поділ спільного майна є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 07 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: