Справа № 944/3109/20
Провадження №4-с/944/2/21
01.04.2021 рокум.Яворів
Яворівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого судді Кондратьєвої Н.А.
з участю секретаря судових засідань Вербенець Т.Р.
державного виконавця Пікули О.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець Яворівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Пікула Олег Богданович, ОСОБА_2 на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості, -
Ухвалою від 23.07.2020 року скаргу прийнято до провадження та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 03.11.2020 року витребувано у Яворівського РВ ДВС ЗМУМЮ (м. Львів) матеріали виконавчого провадження ВП №17826692 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.
24.11.2020 року державним виконавцем Яворівського РВ ДВС ЗМУМЮ (м. Львів) на адресу суду скеровано належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження.
В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 скаргу підтримав в повному обсязі та пояснив, що в матеріалах виконавчого провадження є розрахунки, в яких відсутня заборгованість, рішенням суду встановлена фіксована сума, яку він належним чином сплачує. Державний виконавець Пікула О.Б. був ознайомлений із законом та змінами, однак не повідомив його як боржника, що буде проведено перерахунок та зробив розрахунок із заборгованістю в червні 2020 року. ОСОБА_2 жодного разу не зверталась про збільшення розміру аліментів, а він як батько активно займається вихованням доньки та бере активну участь у житті дитини, що підтверджується рішеннями суду щодо визнання батьківства та питання виховання дитини, сплачує аліменти та купує їй інші необхідні речі. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Його матеріальний стан не змінився, вважає, що нарахована заборгованість, яка виникла не з його вини і є тією іншою обставиною, а тому суд, згідно ст. 192 СК України, може звільнити його від цієї заборгованості, в подальшому аліменти плачуватиме справно. Враховуючи наведене, просить скаргу задовольнити.
Державний виконавець Пікула О.Б. в судовому засіданні скаргу заперечив та пояснив, що керівником було проведено перевірку даного виконавчого провадження та відповідно до змін законодавства, з метою недопущення порушення прав стягувача та дитини, було здійснено перерахунок аліментів. Розрахунок заборгованості є законним та складений відповідно до ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 182 СК України. Права боржника у даному виконавчому провадження не порушено, оскільки до нього не застосовувались обмеження, арешти не накладались, а стягувач недоотримувала аліменти на утримання дитини. Розрахунок від 02.06.2020 року проведено з врахуванням змін до законодавства, а розрахунки проведенні раніше були складені по аналогії до попередніх. Твердження ОСОБА_1 про те, що його не було повідомлено про здійснення перерахунку спростовує великим навантаженням. Враховуючи наведене, просив у задоволенні скарги відмовити.
Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, хоча належним чином повідомлялась про час та місце судового засідання.
Заслухавши заявника та державного виконавця, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено судом, на примусовому виконанні в Яворівському районному відділі державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебуває виконавчий лист №2-223/10 виданий Яворівським районним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 300 грн щомісячно, починаючи з 17.06.2009 року і до її повноліття (ВП №17826692).
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Таким чином, рішення суду обов`язкові до виконання та державний виконавець до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» всі заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.
При цьому, державним виконавцем обчислювалися розрахунки заборгованості ОСОБА_1 по сплаті аліментів з урахуванням положень ст. 195 СК України.
08 липня 2017 року набрав чинності Закон України від 17 травня 2017 року № 2037-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо покращення захисту права дитини на належне утримання», яким ч. 2 ст. 182 СК України викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».
Відповідно до Закону України № 2475-УІІІ від 03 липня 2018 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності 28 серпня 2018 року, ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, відповідно до якого виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України.
Отже, починаючи з 28 серпня 2018 року виконавець повинен стягувати з боржника аліменти на утримання дитини у розмірі, не меншому, ніж мінімальний гарантований розмір, передбачений СК України.
У відповідності до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становив: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн.
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17, зазначив про те, що законодавством, а саме ч. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.
Таким чином, державний виконавець при зміні розміру аліментів, які підлягають стягненню із заявника, діяв відповідно до вимог положень ст. 182 СК України та ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).
Даючи оцінку зібраним у справі доказам суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності дій державного виконавця при зміні розміру аліментів та при здійсненні розрахунку заборгованості по аліментах від 02.06.2020 року, державний виконавець, розраховуючи заборгованість по аліментам, правильно виходив із мінімально граничного розміру аліментів на рівні 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Водночас суд зазначає, що такі дії відповідають насамперед інтересам дитини та стягувача, і не порушують права боржника, а відтак підстави для скасування розрахунку заборгованості відсутні.
Посилання заявника на те, що на його утриманні перебуває ще одна дитина та матір пенсіонер не впливає на правильність та обґрунтованість винесеного державним виконавцем розрахунку заборгованості від 02.06.2020 року, а доводи заявника, що виконавець не мав права самостійно збільшувати розмір аліментів, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними висновками суду.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
На підставі наданих суду доказів та встановлених обставин у задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 259-261, 354, 355, 450, 451 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості відмовити.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Повний текст ухвали складено 06.04.2021 року.
Повне найменування сторін.
Заявник ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Заінтересована особа ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя Н.А.Кондратьєва