ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 712/10378/20
Провадження № 22-ц/821/579/21
категорія: 305010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: - Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Центр знань»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» про стягнення моральної шкоди, у складі головуючої судді Пироженко В. Д., повний текст рішення виготовлений 27 січня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

23 жовтня 2020 року позивач звернулася в суд з позовом до ТОВ «Центр знань» про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2020 року та постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з ТОВ «Центр знань» заборгованість по заробітній платі в сумі 55 559 грн 48 коп., та середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15 000 грн 00 коп.

Судами встановлено порушення відповідачем права позивача на вчасне і повне отримання заробітної плати. Порушення трудових прав позивача тривало 10 років (з 21 червня 2010 року день звільнення, до 18 серпня 2020 року день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції). Позивач вказав, що внаслідок протиправних дій відповідача, які полягають у невиплаті заробітної плати протягом тривалого часу, позивачу завдано моральної шкоди. Позивач докладав значних зусиль для організації свого життя, оскільки відсутність грошових коштів позбавило його можливості нормального харчування та придбання речей першої необхідності, вказане викликало почуття приниженості. Відсутність грошових коштів призводила до нервування та сварок у її сім`ї.

Зважаючи на економічний стан країни, знецінення національної валюти, а також на те, що на момент звільнення позивачу було вже 63 роки, це було досить важко. Позивач внаслідок незаконних дій відповідача зазнав душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану.

За приведених мотивів ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «Центр знань» на його користь моральну шкоду в розмірі 21 089 грн 00 коп. Судові витрати покласти на відповідача.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 22 січня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн 00 коп. та понесені ним судові витрати 840 грн 80 коп., а всього 3 840 грн 80 коп.

В іншій частині позову позивачу відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що порушення права на працю та її оплату, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що в свою чергу, тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із роботодавця, винного у вчиненні відповідних порушень прав працівника, тому суд прийшов до висновку, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди з 21 089 грн 00 коп. до 3 000 грн 00 коп.

Крім того, ним же зазначено, що строк позовної давності в даному випадку не пропущено, оскільки рішення суду, яким встановлено порушення прав позивача, вступило в законну силу лише 18 серпня 2020 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 01 березня 2021 року, представник ТОВ «Центр знань» - Іванюк О. М., посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, порушив питання про його скасування з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявність рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2020 року у справі № 712/7938/19 про стягнення заробітної плати не свідчить про безумовне завдання позивачеві моральної шкоди і не є підставою для матеріального її відшкодування передбаченого нормами ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, оскільки суд має дослідити в повному обсязі доводи позивача про завдання моральної шкоди в межах окремого позовного провадження.

Крім того, скаржник переконаний, що строк позовної давності закінчився 10 років тому, оскільки позивач, не був весь цей час працівником ТОВ «Центр знань» і на нього розповсюджується загальний строк позовної давності.

Також скаржником зазначено, що ним, до суду першої інстанції, в строк передбачений для подачі відзиву, подано клопотання про витребування доказів, які він, як відповідач у справі не має можливості отримати самостійно і які є підтвердженням його заперечень проти позову. Однак, суд під час підготовчого засідання не розглянув вказане клопотання чим порушив принцип рівності сторін.

Так, у справі ухвалою Соснівськгого районного суду м. Черкаси від 26 жовтня 2020 року було відкрито провадження та зазначено, що справа розглядається в порядку загального провадження, призначено підготовче засідання на 30 листопада 2020 року. У вказану дату підготовче засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному, та відповідно підготовче засідання відкладено на 22 січня 2021 року в якому суд вже у спрощеному провадженні без належного розгляду клопотань про витребування доказів, які спростовують доводи позивача, вирішив справу по суті. В послідуючому скаржнику стало відомо, що ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2021 року виправлено описку в ухвалі цього ж суду від 26 жовтня 2020 року про розгляд справи не в порядку загального провадження, а за правилами спрощеного позовного провадження, що позбавило, зокрема, скаржника викласти свої заперечення, щодо змісту вказаної ухвали суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 березня 2021 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Центр знань» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2021 рокуу вказаній справі.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 березня 2021 року справу призначено до розгляду на 06 квітня 2021 року на 08:00 год. в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що відповідно з ухвалою № 2 (п. 2.1) зборів учасників ТОВ «Центр знань» від 29 березня 2006 року протокол № 7 ОСОБА_1 з 03 квітня 2006 року приступив до виконання обов`язків генерального директора ТОВ «Центр знань».

Наказом № 9 від 21 червня 2010 року ОСОБА_1 звільнено з посади генерального директора ТОВ «Центр знань» з 21 червня 2010 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2020 року стягнуто з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 55 559 грн 48 коп. та 5 000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 60 559 грн 48 коп. (а. с. 5-7).

Постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2020 року змінено в частині визначення розміру компенсації за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 5 000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку (а. с. 5-7, 8-10).

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).

За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції приведеним вимогам закону цілком відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у даній справі необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Наявність кожної із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування шкоди.

Протиправність дій відповідача при звільненні позивача, яка полягала в тому, що з останнім не було проведено належного розрахунку по заробітній платі в день звільнення, встановлена рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 червня 2020 року, частково зміненого постановою Черкаського апеляційного суду від 18 серпня 2020 року, якими стягнуто з ТОВ «Центр знань» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі станом на 18.06.2010 в сумі 55 559 грн 48 коп. та 15 000 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За таких обставин, відповідальність за шкоду, завдану позивачу, покладено саме на роботодавця тобто відповідача у справі ТОВ «Центр знань».

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тобто, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Внаслідок невиплати ОСОБА_1 при звільнені всіх сум, що належали йому від Товариства в день звільнення, порушені конституційні та трудові права позивача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників.

Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в непроведені, всупереч вимог трудового законодавства, при його звільненні розрахунку по заробітній платі в день звільнення, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому місцевий суд, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, з яким цілком погоджується і суд апеляційної інстанції, про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в сумі 3 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки тривале порушення прав позивача невиплатою йому при звільнені всіх сум, що належали йому від Товариства в день звільнення, як наслідок необхідність звернення до суду за захистом порушеного права, доведено преюдиційними судовими рішеннями у справі, що згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доведенню.

Крім того, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовував свої вимоги і тим, що на момент звільнення йому було 63 роки, отже він є особою похилого віку, яка повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки порушення його трудових прав тривало 10 років (з 21.06.2010 день звільнення до 18.08.2020 день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції) (а.с. 4).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 1-5/2012).

За наведеного, аргументи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності на звернення ОСОБА_1 з приведеним позовом не є ґрунтовними, оскільки рішення, яким встановлено порушення його права на отримання невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки при звільненні вступило в законну силу лише 18 серпня 2020 року, тоді як позов подано 23 жовтня 2020 року, тобто в межах строку позовної давності.

Щодо твердження скаржника про те, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження, тоді як мав би розглядати у загальному порядку, апеляційний суд приходить до висновку про те, що дана обставина не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: малозначні справи; що виникають з трудових відносин; про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Дана справа, виходячи з її суб`єктивного складу, не внесена до переліку справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з урахуванням ознак, зазначених у ч. 1 та ч. 3 ст. 274 ЦПК України, а саме з врахуванням категорію справи (трудові відносини), встановлених обставин, щодо обсягу та характеру доказів наданих позивачем, кількості зазначених ним сторін, спосіб захисту обраний позивачем, призначив її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, що не є порушенням положень чинного цивільного процесуального законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання відповідача про витребування доказів реального фінансового стану позивача, його джерел та обсягів доходу, що призвело до неправильного вирішення спору, не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки факт отримання позивачем інших доходів, за їх наявності, враховуючи встановлені обставини справи, зокрема значний розмір невиплаченої позивачу заробітної плати (55 559 грн 48 коп) та тривалість її невиплати, приведені норми права та розмір задоволених судом позовних вимог (3 000 грн 00 коп.), не міг суттєво вплинути на результати вирішення даного спору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Центр знань» залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 06 квітня 2021 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

Л. В. Нерушак