РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2021 року

м. Рівне

Справа № 567/760/20

Провадження № 22-ц/4815/441/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство "УКРСИББАНК",

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року (ухвалене у складі судді Василевича О.В.) у справі за позовом Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 3297, 83 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що між банком і ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 18 жовтня 2007 року, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 25 000 доларів США, які той зобов`язувався щомісяця повертати у розмірі та у строки, передбачені графіком погашення кредиту (додаток №1), зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних з кінцевим терміном повернення коштів 08 вересня 2027 року. Листом від 22 лютого 2008 року банк повідомив відповідача про запровадження нової системи нарахування відсотків, а саме у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суму основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу.

Відповідач порушив умови кредитного договору допустивши виникнення заборгованості, а тому банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка існувала станом на 27 листопада 2009 року.

Заочним рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 02 серпня 2010 року встановлено наявність кредитних правовідносин між сторонами, факт видачі кредиту, неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором та вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та поручителів заборгованість у розмірі 214 228,27 грн..

Зазначене рішення було направлено до державної виконавчої служби для примусового виконання.

На даний час заборгованість за кредитним договором у повному розмірі не погашена, у зв`язку з чим банк на підставі умов кредитного договору та ст. 625 ЦК України нарахував відповідачу відсотки за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк за період з 01 червня 2017 року по 27 травня 2020 року у розмірі 3 297, 83 доларів США.

Просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" заборгованість за процентами по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18 жовтня 2007 року у розмірі 3 297,83 доларів США.

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року у задоволенні позову Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що банк використав передбачене кредитним договором право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, а відтак такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Таким чином, банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом. Позивач при виконанні розрахунку заборгованості відповідно до ст.625 ЦК України по процентах за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін в одному випадку застосував ставку 10,5 % річних, а в другому випадку - ставку 21 % річних, однак обидві процентні ставки були передбачені умовами укладеного між сторонами кредитного договору до моменту його дострокового припинення з ініціативи банку. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази про те, що сторони досягли згоди при укладенні кредитного договору на застосування у правовідносинах між собою ст. 625 ЦК України із ставкою процентів іншою, аніж 3 % річних.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, Акціонерне товариство "УКРСИББАНК" оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що відповідно до листа від 22 лютого 2008 року № 146670 та умов п.п. 1.3, 10.2 кредитного договору передбачено, що на прострочену суму основного боргу нараховуються підвищені проценти у розмірі збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки. Тому з урахуванням умов договору та положень статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідач повинен сплатити проценти у подвійному розмірі.

Вважає, що відповідно до положень ст. 625 ЦК України та умов кредитного договору він має право вимагати стягнення процентів за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк у розмірі 3 297,83 доларів США, які нараховані за період з 28 травня 2017 року по 27 травня 2020 року.

Позивач не погоджується із висновком суду щодо наявності двох різних розрахунків по заборгованості, оскільки такий розрахунок на підставі ст. 625 ЦК України був лише один, а саме довідка розрахунок заборгованості по процентам за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін, які нараховані за період з 28 травня 2017 року по 27 травня 2020 року у розмірі 3 297,83 доларів США, тобто за останні 3 роки перед зверненням до суду з позовом.

Інший розрахунок це загальний розрахунок заборгованості за весь період дії кредитного договору з дати укладення 08 жовтня 2007 року по 05 травня 2020 року. Сума заборгованості відображена в даному розрахунку не заявлялася банком у позовних вимогах, а була додана до позову з метою підтвердження того, що заборгованість по кредитному договору ОСОБА_1 непогашена.

Наголошує, що умовами кредитного договору передбачено домовленість сторін про право нарахування відсотків до моменту повернення коштів. Інша домовленість, яка б передбачала припинення права на нарахування відсотків кредитним договором не передбачена. При цьому така домовленість, на думку позивача, є вирішальною при оцінці спірних правовідносин, а тому банк має повне та беззаперечне право на нарахування процентів та їх отримання до моменту повернення кредиту у повному обсязі.

Вважає, що звернення з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань, а тому не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання до фактичного повернення кредиту у повному обсязі і не позбавляє права на отримання процентів.

Рішенням Острозького районного суду від 02 серпня 2010 року кредитний договір не розірвано та не припинено, а тому банк проводить нарахування відсотків до повного погашення заборгованості за кредитним договором до 08 вересня 2027 року та має право стягувати проценти та неустойку в межах визначеної ст. 257 ЦПК України загальної позовної давності.

Виходячи з аналізу ч. 2 ст. 625 ЦК України вважає, що договором може бути встановлено інший, відмінний від 3% річних, розмір процентів, який підлягає сплаті у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме подвійні відсотки, що передбачені умовами кредитного договору та листом від 22 лютого 2008 року. Тому, на думку позивача, він правомірно нараховував підвищені проценти за користування відповідачем коштами понад встановлений договором термін.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Судом встановлено, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (нове найменування Акціонерний банк "УКРСИББАНК") та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 від 18.10.2007р., відповідно до якого банк надав для відповідача кредитні кошти в сумі 25 000 доларів США, що за курсом Національного банку України на день укладення договору було еквівалентно 126 250 грн., зі строком повернення 08.09.2027 р. та сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10,5 % річних (п.1.1, 1.2.2, 1.3.1 кредитного договору).

Під час дії кредитного договору банк повідомляв ОСОБА_1 , що підтверджується листом вих. № 146670 від 22.02.2008р. про те, що у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме позичальнику на прострочену суму основного боргу підвищені проценти у розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу, тобто банк повідомив відповідача про обставину у разі виникнення якої нарахування процентів за користування кредитом під час дії договору буде здійснюватися із застосуванням нової процентної ставки у розмірі 21 % річних.

Положеннями вищевказаного договору було передбачено умови повернення кредиту і сплати відсотків за його користування та вказані умови було порушено відповідачем, що підтверджується заочним рішенням Острозького районного суду від 02.08.2010р. у цивільній справі № 2-47/10 за позовом АКІБ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Так, вказаним рішенням суду позов АКІБ "УкрСиббанк" було задоволено та стягнуто солідарно з відповідача ОСОБА_1 та його поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість у розмірі 214 228, 27 грн..

З довідки Острозького районного відділу ДВС № 15192 від 19.10.2020 р., вбачається, що у відділі ДВС на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь АТ "Укрсиббанк" заборгованості у розмірі 214 228,27 грн. Станом на 01.10.2020 р. залишок основного боргу становить 111 084, 50 грн.

Позивач звертаючись з позовом, обґрунтовуючи заявлений розмір позовних вимог надав суду розрахунок заборгованості процентів, нарахованих ним на підставі ст. 625 ЦК України.

Згідно даного розрахунку, заборгованість по процентах за користування грошовими коштами понад встановлений договором термін здійснено за період з 08.06.2017 р. по 27.05.2020р., виходячи з розміру процентної ставки 21 % річних та станом на 28.05.2020р. складає 3 297,83 доларів США.

Еквівалент розміру заборгованості в іноземній валюті у резолютивній частині заочного рішення від 02.08.2010р. не визначався, однак банк самостійно визначив розмір заборгованості в іноземній валюті.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Позивач використав передбачене кредитним договором право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, а відтак такими діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Отже, банк втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до відповідача про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України.

Водночас, права та інтереси кредитодавця у таких правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, з ухваленням судового рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та продовжує тривати до моменту повного погашення грошового зобов`язання.

Банк, як кредитор, має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за весь час прострочення в межах строку позовної давності.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) та від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказувала, що положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.

Позивач вважає, що кредитним договором визначено розмір процентів для відповідальності позичальника згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України у вигляді подвійної відсоткової ставки, яка складає 21% річних.

Разом з цим, кредитним договором не узгоджувалися відносини його сторін після спливу строку кредитування, а подвійна відсоткова ставка встановлена не у порядку відповідальності за ч. 2 статті 625 ЦК України, про що взагалі не згадується у кредитному договорі та листі № 146670 від 22.02.2008р., а для простроченої заборгованості на час дії договору.

З цього приводу Верховним Судом у постановах проводились відповідні розмежування.

Спочатку у постанові Великої Палати ВС від 28 березня 2018р. у справі № 444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Суть висновків постанови у справі № 444/9519/12 полягає у тому, що неприпустиме одночасне стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно статті 1048 і ч. 2 статті 1050 ЦК України та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 статті 625 ЦК України.

Саме в розвиток цієї концепції Великою Палатою ВС було прийнято іншу постанову від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, в якій було уточнені підходи по стягненню процентів, що виникають з кредитних правовідносин.

Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами" та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами".

Уточнюючи правовий зміст цих термінів, у пункті 6.20 постанови у справі № 910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що термін "користування чужими грошовими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; а друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що проценти, які нараховуються за надані в користування грошові кошти поділяються на дві категорії:

- "проценти за користування кредитом" - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України;

- "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування.

При цьому Велика Палата ВС наголосила на тому, що у разі сплати процентів за неправомірне користування кредитом, проценти за користування кредитом за той же період часу не сплачуються.

У даному спорі, банк, нарахував проценти за неправомірне користування чужими коштами, тобто відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, виходячи з процентної ставки, яка визначена у кредитному договорі (із врахуванням листа № 146670 від 22.02.2008р.) для прострочених зобов`язань у період кредитування.

Ставки процентів для зобов`язань, які виникають після припинення кредитування, зокрема, у випадку дострокового стягнення всього кредиту, з посиланням на вимоги ч. 2 статті 625 ЦК України, кредитний договір не містить, тобто така відповідальність у кредитному договорі сторонами не узгоджувалась.

У такому випадку банк не вправі застосовувати процентні ставки для нарахування відсотків, визначені для застосування під час дії договору. Його майнові права в цьому випадку можуть бути захищені лише шляхом застосування процентної ставки у розмірі 3 % річних, визначеної ч. 2 статті 625 ЦК України, тобто законом, але таких вимог позивач не заявляв, намагаючись отримати відсотки за ставкою 21%, яка передбачена на період дії кредитного договору та не може вважатись узгодженою для застосування в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України.

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України").

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "УКРСИББАНК" залишити без задоволення, а рішення Острозького районного суду Рівненської області від 03 грудня 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н. М.