"18" лютого 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Гончарука В.П.,
за участі секретаря Гриценко О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру, скасування постанови державного виконавця, зняття арешту з квартири, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд визнати за ОСОБА_1 право власносфті на квартиру АДРЕСА_1 .; Визнати протиправною та скасувати постанову ВДВС Дніпровського району м. Києва серії АК № 425655 від 21.11.2007 року; зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , накладений 22.01.2008 року Десятою державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 6438360 на підставі постанови ВДВС Дніпровського району м. Києва серії АК № 425655 від 21.11.2007 року.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ., що підтверджується записом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 6214224, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ковальчук С.П. Даний запис був зроблений у тому зв`язку, що квартира передавалась Позивачем для отримання кредитних коштів в якості забезпечення в іпотеку на користь ЗАТ «МІЖНАРОДНИЙ ІПОТЕЧНИЙ БАНК» на підставі договору № 7106 від 12.12.2007 року.
Фактично ж право власності на Квартиру виникло на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2005 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Шевельовою В.М. за реєстровим номером 2-1-3251. В червні 2020 року Позивач намагався передати Квартиру в іпотеку по договору позики, який він уклав з ОСОБА_3 . Проте не зміг цього зробити, так як, як виявилось, після отримання 12.06.2020 року адвокатом Андрощуком С.В. Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, то на квартиру був накладений арешт. Арешт був накладений 22.01.2008 року за № 6438360, Десятою київською державною нотаріальною конторою. Разом з цим, у інформації зазначено, що підставою для накладання арешту стала постанова ВДВС Дніпровського району міста Києва серії АК №425655 від 21.11.2007. При чому, власником квартири, чомусь, вказаний ОСОБА_2 .
В свою чергу, позивач ніколи не виступав в майновим поручителем по будь-якому договору, де відповідач виступав стороною. Якщо позивача і відповідача ніщо не пов`язувало, то в інтересах відповідача не міг виникнути арешт на квартиру. і, відповідно, постанова державного виконавця серії АК № 425655 від 22.01.2008 року є незаконною. З боку державного виконавця, контори і відповідача не визнається право власності позивача на квартиру, і таке невизнання відбулось не дивлячись на те, що власником Квартири виступав саме позивач на момент накладання арешту. Якщо право позивача не визнається, то це є підставою для захисту порушеного права позивача шляхом вирішення в судовому порядку вимоги про визнання за позивачем права власності на квартиру. І, у цьому зв`язку, є підстава для зняття арешту з квартири, так як квартира ніколи не належала відповідачу і в його інтересах така квартира не передавалась в якості забезпечення тощо. Обтяження у вигляді арешту обмежує позивача в здійснені останнім права власності. А, зважаючи на те, що позивач і є власником, як вказувалось вище, то не є правомірним його обмежувати у реалізації прав на квартиру.
11 серпня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за даним позовом та розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.
03 грудня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у даній справі.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у змісті позовної заяви, письмових поясненнях, щодо предмету спору та просив їх задовольнити.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив.
Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомили.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ., що підтверджується записом в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер 6214224, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Ковальчук С.П., підставою обтяження вказано: Договір іпотеки № 7106 від 12.12.2007 року, зареєстровано Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П.
Також право власності на спірну квартиру підтверджується копією дубліката договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Шевельовою В.М. за реєстровим номером 2-1-3251.
Разом з тим, у відповідності до відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.08.2020 року за № 062/14-8872(и-2020), об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 .
На спірну квартиру накладно арешт.
Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 241857020 від 26.01.2021 року, вказано, що арешт на спірну квартиру накладено, постановою Державної виконавчої служби Дніпровського району міста Києва (постанова АК № 425655, від 21.11.2007 заборона № 12), реєстраційний номер обтяження: 6438360), зареєстровано 22.01.2008 за № 6438360 реєстратором: Десята Київська державна нотаріальна контора.
Згідно ч.1,2 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
У відповідності із ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для усунення свого порушеного права, оскільки безпідставне обтяження його майна створює перешкоди в його використанні, зокрема, неможливості розпорядитись ним.
Таким чином, позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне йому майно.
Виходячи з викладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.
У зв`язку з чим, суд вважає за доцільне зняти арешт на спірну квартиру накладений, постановою Державної виконавчої служби Дніпровського району міста Києва (постанова АК № 425655, від 21.11.2007 заборона № 12), реєстраційний номер обтяження: 6438360), зареєстрований 22.01.2008 за № 6438360 реєстратором: Десята Київська державна нотаріальна контора.
Щодо заявлених позовних вимог позивача про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.08.2020 року за № 062/14-8872(и-2020).
Разом з тим, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 241857020 від 26.01.2021 року, вбачається, що в графі «Відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно» інформація відсутня.
У зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для повторного визнання права власності за позивачем на об`єкт нерухомого майна, а саме спірну квартиру, оскільки право власності за ним зареєстровано у встановленому законом порядку та як було встановлено в ході судового розгляду справи не оспорювалося відповідачем по справі.
Крім того, суд роз`яснює позивачу, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року за № 1127.
Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру, скасування постанови державного виконавця, зняття арешту з квартири.

Питання, щодо стягнення судових витрат в межах даної цивільної справи було вирішено у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, Закону України «Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273,280-282, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Десята київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на квартиру, скасування постанови державного виконавця, зняття арешту з квартири - задовольнити частково.

Зняти арешт з нерухомого майна та заборонку відчуження нерухомого майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , а саме квартири АДРЕСА_1 накладений, постановою Державної виконавчої служби Дніпровського району міста Києва (постанова АК № 425655, від 21.11.2007 заборона № 12), реєстраційний номер обтяження: 6438360), зареєстрований 22.01.2008 за № 6438360 реєстратором: Десята Київська державна нотаріальна контора.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2021 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , (місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач:

ОСОБА_2 , (адреса: АДРЕСА_1 );

Треті особи:

Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), (, адреса місця знаходження: 02094, м. Київ, вул. Краківська, 20);

Десята київська державна нотаріальна контора, (, адреса місця знаходження: 02100, м. Київ, вул. Бажова, 13/9);

Суддя