П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 року м. Київ

справа № 361/4481/19

провадження № 22-ц/824/6867/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

відповідач - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року у складі судді Петришин Н.М., повний текст складений 18.02.2021 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року позивач ТОВ «АНСУ» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», про виселення із житлового будинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 25 червня 2013 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено кредитний договір №IKIZG.137452.001, відповідно до якого банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 240 000 грн. строком до 24 червня 2023 року.

25 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надала Банку в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок та земельну ділянку (кадастровий номер :01:022:0011) по АДРЕСА_1 , розташовані на території с. Рожни Броварського району Київської області.

07 листопада 2017 року між Банком та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

У зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань за кредитним договорами, ТОВ «АНСУ» звернуто стягнення на предмет іпотеки, тому 18 липня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Броварської міської ради Горкавою О.В. задоволено забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття ТОВ «АНСУ» права власності на іпотечне майно.

Позивач зазначає, що із 28 лютого 2015 року у спірному будинку зареєстрована та проживає відповідач ОСОБА_1

ТОВ «АНСУ» 03 травня 2019 року направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги про добровільне звільнення житлового будинку, однак така вимога задоволена не була, у зв`язку із чим позивач звернувся із даним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 із житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею - 53.3 кв.м. без надання іншого житла.

Відповідач ОСОБА_1 заперечуючи проти позовних вимог пояснила, що кредит видавався на споживчі потреби, а не для придбання даного житла. Крім того, вона не є ані позичальником, ані іпотекодавцем за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

Відповідач вказує, що зареєстрована та проживає у будинку на законних підставах, тому не може бути виселена з підстав, на які посилається позивач. Крім того, іншого житла вона не має, і в будинку також зареєстрований її неповнолітній син.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «АНСУ».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду, обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «АНСУ» задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги товариство посилається на те, що судом було допущено процесуальні порушення під час розгляду заяв, клопотань сторін справи та під час прийняття (долучення до матеріалів справи) відзиву та інших доказів відповідача.

Судом не надано належної правової оцінки довідці № 628 від 12 грудня 2018 року згідно якої у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає лише відповідач ОСОБА_1 .

В свою чергу, суд першої інстанції відмовився досліджувати підстави зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_4 .

Апелянт зазначає, спірний будинок є приватним житловим фондом, у зв`язку з чим суд при розгляді цього судового спору до даних правовідносин не повинен був застосовувати положення статті 109 ЖК УРСР, а міг застосувати положення Глави 6 Розділу 3 ЖК УРСР.

ТОВ «АНСУ» також вказує на те, що після припинення права власності ОСОБА_2 на житловий будинок відповідач втратила право користування жилим приміщенням як член сім`ї його колишнього власника та фактично користується жилим приміщенням як наймачка, яка набула право на користування жилим приміщенням після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя, а тому, на думку товариства, підлягає виселенню відповідно до положень частини третьої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

До того ж, позивач вважає, що оскільки відповідач не втратила права на проживання за переднім місцем реєстрації (місцем реєстрації її матері ОСОБА_2 ), де вона і була зареєстрована та проживала на дату укладення договору іпотеки, то її виселення зі спірного житлового будинку буде пропорційним заходом захисту інтересів сторін як по відношенню до ТОВ «АНСУ», так і по відношенню до відповідача.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В суді апеляційної інстанції представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Представник відповідача просив відмовити у задоволені скарги, рішення суду залишити без змін.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 25 червня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та третьою особою ОСОБА_3 було укладено Кредитний договір № IKIZG.137452.001, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит на споживчі потреби у розмірі 240 000 грн. до 24 червня 2023 року, процентна ставка за користування кредитом - 22 % річних (т.1 а.с. 8-12).

Для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за вищевказаним Кредитним договором 25 червня 2013 року між ПАТ«Всеукраїнський банк розвитку» та третьою особою у даній справі ОСОБА_2 , укладено Договір іпотеки № ZXR019521.137462.001, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності наступне нерухоме майно: житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; та земельну ділянку загальною площею 0,2500 гектарів, розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:022:0011 (т.1 а.с. 22-27).

Пунктом 24, 25 договору іпотеки встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання (т.1 а.с.25).

07 листопада 2017 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та позивачем ТОВ «АНСУ» укладені Договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором № IKIZG.137452.001 від 25 червня 2013 року та Договором іпотеки житлового будинку та земельної ділянки № ZXR019521.137462.001 від 25 червня 2013 року, відповідно до умов якого Банк відступив Товариству права вимоги, що належать банку згідно вказаного Кредитного договору та Договору іпотеки (т.1 а.с. 28-31, 36-38).

07 листопада 2017 року позивач ТОВ «АНСУ» направив третім особам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимоги про усунення порушення умов кредитного договору та дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, які останніми було отримано 13 та 14 листопада 2017 року відповідно (т.1 а.с.39-43).

25 липня 2018 року на підставі Договору іпотеки житлового будинку та земельної ділянки від 25 червня 2013 року за позивачем ТОВ «АНСУ» в позасудовому порядку було зареєстровано право власності на: житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельну ділянку загальною площею 0,25 га, кадастровий номер :01:022:0011, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 44-47).

Із матеріалів справи вбачається, що після укладення договору іпотеки, а саме з 28 лютого 2015 року і по теперішній час у житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстрована і проживає відповідач ОСОБА_1 , а із 26 вересня 2015 року також був зареєстрований малолітній ОСОБА_4 , який був знятий з обліку з 20 листопада 2018 року до нового місця проживання у АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 48,116, 227).

03 травня 2019 року ТОВ «АНСУ» направив відповідачу ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення житлового будинку АДРЕСА_1 , яку остання отримала 10 травня 2019 року (т.1 а.с. 51).

Як встановлено судом відповідач відмовилась добровільно звільнити житлове приміщення, яке належить позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що будинок АДРЕСА_3 придбаний не за кредитні кошти, відповідач не є боржником за кредитним договором та не має іншого житла, тому відсутні підстави для її виселення без надання їй іншого житлового приміщення.

Судова колегія не погоджується з таким висновком, з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з частинами другою та третьою статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16 зроблено висновок, що «вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку».

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) зроблено висновок, що «зазначена у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом з вимогою, передбаченою частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку». Таким чином, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині 3 статті 109 Житлового кодексу УРСР процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Отже, загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин висновок суду щодо застосування до спірних правовідносин частини другої статті 109 ЖК УРСР є помилковим.

Колегія суддів встановивши, що позивач дотримався процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а також порушення відповідачем ОСОБА_1 його прав як нового власника квартири, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення відповідача ОСОБА_1 із спірного житлового будинку без надання іншого житла.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, абро ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, які в даному випадку підлягають стягненню на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 із житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_3 , загальною площею 95,7 кв.м., житловою площею - 53.3 кв.м. без надання іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» судовий збір у розмірі 4 802,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складений 06.08.2021 року

Головуючий:

Судді: