Справа № 569/6608/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 569/6608/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Л.О. про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2020 року в провадження судді Рівненського міського суду Рівненської області Смолій Л.Д. надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Л.О. про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 575/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 належала йому на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу посвідченого 23 грудня 1993 року. 07 травня 2018 року він подарував ОСОБА_4 спірний будинок.

Займаючись підприємницькою діяльністю по виготовленню меблів, через скрутне матеріальне становище він змушений був отримати кредит в ПАТ «Альфа-Банк». Своєчасно повернути борг не зміг, а відтак утворилася заборгованість та на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 19.11.2013 року з нього стягнуто заборгованість по кредиту у розмірі 59135,00 грн., що призвело до занепаду його бізнесу. Відсутність грошей призвело до того, що відповідач постійно стала з ним сваритися, ображати його та принижувати, а згодом поставила йому умови, що якщо він подарує їй свій будинок, то вона не залишить його одного і буде йому допомагати подолати життєві складнощі. Проте, відразу після укладення спірного договору ОСОБА_4 ініціювала розірвання шлюбу, а після його розірвання вигнала його, з його ж будинку.

Зважаючи на те, що його вільного волевиявлення на укладення такого договору не було, він не відповідав його внутрішній волі, і він не бажав реального настання правових наслідків такого договору, крім того, спірне житло є єдиним його житлом, тому вважає, що договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою судді Смолій Л.Д. від 04 травня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на 575/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Ухвалою судді Смолій Л.Д. від 20 травня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі.

09 червня 2020 року у відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнає у повному обсязі. Зазначила, що 24.07.1998 року вона з позивачем офіційно уклала шлюб і до 2017 року підтримували сімейні відносини, виховували і ростили синів ОСОБА_5 (1998 р.н.) та ОСОБА_6 (1987 р.н.), їздили на відпочинок.

Однак, починаючи з середини 2017 року сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Позивач почав нехтувати сімейними цінностями, з його ініціативи між ними постійно виникали сварки та непорозуміння.

Причиною розпаду сім`ї став той факт, що позивач знайшов собі іншу жінку, почав спати в іншій кімнаті і перестав піклуватися про сім`ю, часто не ночував вдома, почав все частіше її відвідувати, а їй казав, що знаходиться на роботі, кошти, які заробляв витрачав на подарунки та речі для неї, в сім`ю перестав приносити кошти. Через деякий час вони разом як подружжя перестали підтримувати нормальну моральну сімейну атмосферу, піклуватися про побудову сімейних відносин між ними на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Спростовуючи твердження позивача, що він мав скрутне матеріальне становище зазначає, що 05.12.2017 року позивач отримав від ОСОБА_7 грошову суму у розмірі 25 000,00 доларів США, як розрахунок за належну йому частку корпоративних прав у розмірі 30% у статутному капіталі ТОВ - фірми "Дедал", вона як дружина надала згоду на продаж корпоративних прав учасника Товариства для третьої особи у приватного нотаріуса Юган Галини Іванівни.

В кінці 2017 року їх сімейні відносини кінцево погіршилися, позивач вже не приховував, що має іншу жінку і позивач сам запропонував розійтися та розірвати шлюб, мотивуючи це тим, що в нього є де жити - у іншої жінки окрема квартира.

Вона погодилась добровільно розірвати шлюб, а щоб не здійснювати розподіл спільного майна подружжя, позивач запропонував подарувати їй 575/1000 частки житлового будинку, так як ця частина будинку була набута за спільні кошти і вона залишалась проживати там з двома синами, а він в свою чергу забере собі готівкові кошти у сумі 25 000,00 доларів США, які були спільною власністю подружжя. Так, як їх сім`я вже остаточно розпалася, думаючи, що позивач вчиняє джентельменський вчинок - йдучи з дому, залишає житло для дружини з дітьми, вона не заперечувала проти такого розвитку подій, на кошти не претендувала.

У березні 2018 року позивач пішов з дому проживати до іншої жінки.

07 травня 2018 року вони уклали спірний договір дарування, 05.06.2018 року позивач добровільно знявся з реєстраційного обліку. Ніяких домовленостей про його проживання в будинку, чи утримання та подолання життєвих складнощів, як зазначено в позові, між ними не було, до компетентних органів з приводу проживання у будинку чи вчинення йому перешкод у проживанні не звертався, будь-які дії з приводу намагання вселитися в будинок були відсутні.

По спільній домовленості і згоді вони подали заяву про розірвання шлюбу і в назначений час з`явились в органи РАЦС, 16 червня 2018 року шлюб було розірвано.

Після укладення договору дарування, позивач не проживав у будинку, не сплачував кошти за комунальні послуги, на протязі 2-ох років не заявляв ніяких майнових прав на будинок, з претензіями про розірвання договору дарування не звертався та не мав наміру повертатись жити в сім`ю. Між сторонами не було непорозумінь з цього приводу, вона спокійно проживала і вела господарство по будинку.

В позові позивач не наводить належного обґрунтування та пояснення чому саме правочин повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку. В присутності нотаріуса при підписанні договору позивачу було роз`яснено наслідки вчинення даного правочину. Підписуючи договір дарування нотаріусом йому було розтлумачено, який саме договір він підписуватиме та які правові наслідки у нього. Ставлячи свій підпис при оформленні договору дарування позивач підтвердив своє вільне волевиявлення.

Зазначаючи в позові обставини, що він зловживав спиртними напоями та мав складні фінансові труднощі, позивач не надає жодних доказів, що він перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, доказів, що його забирала поліція чи медичні працівники у "витверезник'' не надано, на обліку у наркологічному чи психоневрологічному диспансері не перебував. Відтак, вважає, що договір дарування позивач вчиняв добровільно та в своєму розумі, а тому просить в задоволенні позову відмовити.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 8 вересня 2020 року суддя ОСОБА_8 звільнена у відставку.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 вересня 2020 року справа № 569/6608/20 розподілена судді Рівненського міського суду Рівненської області Кучиній Н.Г.

Ухвалою від 30 вересня 2020 року суддею Кучиною Н.Г. прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Л.О. про визнання договору дарування недійсним.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснили, що через зловживання алкоголем, складне матеріальне становище, відповідачка в погрозливому тоні заявила йому , що розірве шлюб з ним, залишить його проживати одного, якщо він не подарує їй спірний будинок, а одним він не хотів залишатися, а тому погодився на укладення спірного договору.

Представник відповідача позов не визнав, вказав на те, що нотаріус роз`яснював позивачу суть договору дарування і він читав текст договору перед його підписанням та йому було роз`яснено наслідки укладання договору дарування, на що останній не заперечував та без тиску і погроз, свідомо поставив свій підпис. Просить відмовити в позові.

Третя особа приватний нотаріус в судове засідання не з`явилася, 10.08.2020 року надіслала письмові пояснення, в яких вказала, що нею приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Людмилою Олександрівною перед посвідченням договору дарування дарувальнику надавалась консультація про можливі варіанти переходу права власності на нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, спадковий договір, заповіт тощо, дарувальника було попереджено про і законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування та про те, що укладення договору дарування передбачає перехід права власності на частину будинку до обдарованого в день нотаріального посвідчення договору дарування й не пов`язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Сторони за вказаним договором дарування підтвердили, що договір вчинювався за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукали здійснити цей правочин на вкрай невигідних умовах, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам. На час підписання договору позивач усвідомлював, що з підписанням договору виникають певні обов`язки та породжуються відповідні правові наслідки і не заперечував проти його підписання, сторони договору повністю усвідомлювали значення своїх дій та керували ними, діяли на підставі власного волевиявлення та внутрішньої волі, укладення договору дарування відповідало їхнім інтересам, волевиявлення було вільним і усвідомлюваним і відповідало їхній внутрішній волі, умови договору відповідали реальній домовленості сторін, договір дарування не приховував іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Допитана в судовому засіданні на правах свідка та попереджена про кримінальну відповідальність за надання неправдивої інформації ОСОБА_9 показала, що вона є дочкою позивача від першого шлюбу, та підтвердила той факт, що він мав борги і щоб не забрали будинок в рахунок боргів, він уклав договір дарування на свою другу дружину. Також пояснила, що батько на даний час проживає у неї.

Допитані в судовому засіданні на правах свідка та попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивої інформації ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказали на те, що позивач через скрутне матеріальне становище почав зловживати спиртними напоями, його підприємницька діяльність занепала і він маючи борги, побоюючись, щоб будинок не забрали в рахунок боргів, змушений був подарувати спірну частину житлового будинку своїй дружині ОСОБА_4 .

Суд, заслухавши пояснення сторін та показання свідків, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що 07 травня 2018 року року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування 575/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мурашко Л.О.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач покликається на укладення договору шляхом обману - введення його в оману щодо допомоги йому подолати життєві складнощі після дарування їй будинку.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

До обставин, які мають істотне значення, частиною першою статті 229 ЦК України віднесено природу правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За роз`ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторонни ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача на введення його в оману. Покликання позивача як на факт обману зі сторони відповідача на те, що нотаріус перед посвідченнм спірного договору не роз`яснила йому наслідки вчинення такої нотаріальної дії, не пересвідчилася у тому, чи усвідомлює він значення цієї нотаріальної дії, суд до уваги не приймає. В судовому засіданні позивач пояснив, що читав варіант договору дарування. Підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом, про що стверджує позивач, свідчить, на думку суду, про недбальство позивача, а не умисел відповідача на введення його в оману.

Твердження позивача, що відповідач зобов`язувалася допомогти подолати життєві труднощі дарувальника, ґрунтується на припущеннях, оскільки таких доказів матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що він зловживав спирними напоями та мав складні фінансові труднощі суд не бере до уваги, оскільки позивач не надав суду жодного доказу, що він перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, зокрема відомостей щодо перебування на обліку у наркологічному чи психоневрологічному диспансері.

Матеріалами справи спростовується посилання позивача на скрутне матеріальне становище як на підставу визнання договору дарування недійсним, а саме тим, що згідно нотаріально завіреної заяви ОСОБА_7 від 05.12.2017 року позивач отримав від останнього грошову суму у розмірі 25 000,00 доларів США, як розрахунок за належну йому частку корпоративних прав у розмірі 30% у статутному капіталі ТОВ - фірми "Дедал", на що відповідач як дружина надала згоду на продаж корпоративних прав учасника Товариства для третьої особи у приватного нотаріуса Юган Галини Іванівни.

Позивач в своїх поясненнях також покликається, що при укладенні правочину він помилявся щодо обставин, які мають істотне значення.

Суд зауважує, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

В судовому засіданні належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач в силу свого віку та стану здоров`я, а також, що він потребував у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі суду не надано. Судом встановлено, що подарована частина будинковолодіння фактично була передана відповідачу, позивач перестав проживати у вказаному будинку.

Судом також встановлено, що спірний договір дарування будинку укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Людмилою Олександрівною перед посвідченням договору дарування було роз`яснено правові наслідки укладення договору дарування, перевірено волевиявлення сторін, яке було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.

В оспорюваному договорі дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторонни однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором.

Обдаровуваний (відповідач) зареєстрував право власності на частку будинковолодіння, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то відповідний договір є дійсним.

Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що він потребував сторонньої допомоги, відсутні.

З оглянутого в судовому засіданні договору дарування від 07 травня 2018 року вбачається, що в спірному договорі дарування сторони попередньо ознайомлені нотаріусом з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, володіючи повним обсягом цивільної дієздатності, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре повністю відповідає їх внутрішній волі, маючи на меті реальне настання правових наслідків від укладеного правочину, свідомо та добровільно уклали вказаний договір дарування.

Погіршення стосунків сторін після укладення правочину не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення, але зазначені позивачем обставини можуть бути, на думку суду, підставою для його розірвання.

Твердження позивача на наявність у нього непогашених кредитних зобов`язань перед ПАТ «Альфа Банк» і страх, що в порядку виконання рішення суду державний виконавець може виставити на примусові торги спірний будинок з метою погашення заборгованості за кредитом, суд не бере до уваги, оскільки власник майна має право на розпорядження ним, а наявність у позивача обов`язку сплатити борг на користь банку не є беззаперечним доказом того, що метою укладення спірного договору дарування було ухилення позивачем від сплати боргу. Виконавчий лист від 28.02.2014 року, що долучений до матеріалів справи не дає суду підстави вважати, що на момент укладення договору дарування було відкрите виконавче провадження з примусового виконання рішення суду та існування боргу в цілому.

Посилання позивача на те, що укладенням спірного договору дарування відповідачка неправомірно домоглася його укладення, шляхом тиску та залякування в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, а позивач не підтвердив це належними та допустимими доказами, зокрема зверненням до правоохоронних органів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України однією із основних засадам (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін.

Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування 575/1000 частки житлового будинку з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , позивач помилявся щодо природи цього правочину і що ця помилка має істотне значення, що правочин було вчинено шляхом введення його в оману, а також що укладення вказаного правочину не відповідало його внутрішній волі позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів.

Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, договір укладений шляхом обману, а також, що укладення спірного договору не відповідало його внутрішній волі, то дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Мурашко Л.О. про визнання договору дарування недійсним- відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа приватний нотаріус Рівненського міського округу Рівненської області Мурашко Людмила Олександрівна, місцезнаходження: м. Рівне, вул. Курчатова, 18а.

Повний текст рішення складений 02 квітня 2021 року

Суддя Н.Г. Кучина