Справа № 201/7122/20
Провадження №2/932/2479/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

при секретарі - Скопа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 20.06.2019 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.05.2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 365. Від даного шлюбу вони мають малолітню дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 27.10.2015 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про розірвання між ними шлюбу. Від того моменту дитина проживає разом з нею, а її батько окремо, з моменту розірвання шлюбу відповідач більше не з`являвся та інформації про себе не надавав, про дитину не піклувався. Відповідач матеріальної допомоги на утримання малолітньої дитини не надає, вона самостійно здійснює догляд за малолітнім сином. В зв`язку з зазначеним нею було отримано судовий наказ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів у примусовому порядку. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному її утриманні; батько не спілкується з дитиною та не проявляє ініціативи в такому спілкуванні; не бере участь у дошкільній підготовці, не відвідує дошкільний заклад за участі дитини; не бере участі у розвитку дитини до школи, не пропонує гуртки, на які дитина може ходити; батько не турбується про стан дитини, під час хвороби жодного разу не відвідував дитину, не цікавиться станом її здоров`я, не оплачує рахунки із медичних заходів; перешкоджає у здійсненні можливості відвідування дитиною інших країн для її духовного, внутрішнього розвитку і розширення світогляду; не оплачує коши на утримання дитини, чим фактично не виконує обов`язку із забезпечення дитини належним харчуванням, одягом, тощо.

Посилаючись на зазначене позивач просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати по справі покласти на відповідача.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2019 року дана цивільна справа передана за підсудністю до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2019 року суддя Литвиненко І.Ю. був визначений для розгляду даної справи.

Ухвалою судді від 02.09.2019 року у справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Відповідно до Розпорядження керівника апарату суду від 13.10.2020 року та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2020 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи.

Ухвалою від 27.10.2020 року суддею справа прийнята до провадження, визначено про розгляд справи в порядку загального провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.03.2021 року залучено Адміністрацію Соборного району Дніпропетровської міської ради до участі у справі в якості належної третьої особи.

В судовому засіданні позивач з представником, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримали.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилався на те, що відповідач після припинення шлюбних відносин з позивачем намагався спілкуватися з дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , телефонував позивачці, проте вона уникала від його спілкування з дитиною, а її родичі не давали йому спілкуватися з дитиною, він через свою матір - бабусю дитини передавав гроші для дитини. Також пояснив, що відповідач близько двох останніх років працює за межами України.

В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься заява представника про розгляд справи у його відсутністю.

Вислухавши осіб, які з`явилися, свідків, дослідивши докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ч. ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено в судовому засіданні, 24.05.2013 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 365, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від даного шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

З часу розірвання шлюбу батьків їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю, та батьками позивачки за адресою АДРЕСА_1 .

В зв`язку з ненаданням відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, позивачем за її заявою було отримано судовий наказ Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2019 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частки від всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів у примусовому порядку.

Як пояснили в судовому засіданні позивач з представником та про що зазначено в позовній заяві, з моменту розірвання шлюбу відповідач більше не з`являвся до дитини та інформації про себе не надавав, всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачем самостійно без підтримки з боку відповідача, дитина знаходиться на повному її утриманні; батько не спілкується з дитиною та не проявляє ініціативи в такому спілкуванні; не бере участь у дошкільній підготовці, не відвідує дошкільний заклад за участі дитини; не бере участі у розвитку дитини до школи, не пропонує гуртки, на які дитина може ходити; батько не турбується про стан дитини, під час хвороби жодного разу не відвідував дитину, не цікавиться станом її здоров`я, не оплачує рахунки із медичних заходів; перешкоджає у здійсненні можливості відвідування дитиною інших країн для її духовного, внутрішнього розвитку і розширення світогляду; не оплачує коши на утримання дитини, чим фактично не виконує обов`язку із забезпечення дитини належним харчуванням, одягом.

Як вбачається з Довідки від 04.06.2019 року, виданої Дитячим розвиваючим центром «Panda_ Go», ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заняття з англійської мови, підготовку до читання та до школи у ДРЦ «Panda_ Go» протягом одного року. За цей час викладач спілкувалася лише з матір`ю ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , яка приводила та забирала дитину.

Відповідно до Довідок від 29.05.2019 року та 28.08.2019 року, виданих лікарем ОСОБА_4 , ОСОБА_1 у разі захворювання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертається до сімейного лікаря з дитиною, батько жодного разу не з`являвся, не цікавився станом і здоров`ям дитини.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду «Довідку, надану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про надання соціально-психологічної допомоги в умовах денного станціонару» від 23.07.2020 року № 72, видану Комунальним закладом «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» Дніпропетровської міської ради, в якій міститься Висновок про те, що під час проведення психологічного діагностування було виявлено - батько ОСОБА_2 не приймає участі у житті, розвитку та вихованні дитини ОСОБА_3 ; вищезазначене є індикатором невиконання батьківських обов`язків з боку ОСОБА_2 ; психологічних перешкод для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 - не має.

07.06.2019 року представник ОСОБА_1 звернулася в орган опіки та піклування Соборної районної у місті ради із заявою про надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновком Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради органу опіки та піклування від 17.12.2019 року визнано за недоцільне позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з посиланням на недостатню кількість доказів, які б обгрутовували хоча б одну з підстав, передбачених ч.1 ст. 164 СК України.

Відповідно до Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, нарахованих державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби місто Дніпро, який надано представником позивача суду, заборгованість відповідача зі сплати аліментів на початок 2021 року становила 33985 грн. 50 коп.

Також, на підтвердження доводів позивача в судовому засідання надали пояснення свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , малолітній свідок ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_6 в судовому засідання пояснив, що він є батьком ОСОБА_1 . ОСОБА_2 під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1 не приймав участі у вихованні свого сина ОСОБА_3 , не працював, випивав, грав в азартні ігри. З часу народження дитини вони жили разом з ними - батьками ОСОБА_1 в трикімнатній квартирі. ОСОБА_2 приходив додому у стані сп`яніння, міг уїхати на добу, його дружина вибачала, а він з дружиною з ним не сварилися. Позивач з відповідачем припинили шлюбні відносини коли дитині було півтора року, після розірвання шлюбу ОСОБА_2 зник, його дитина не знає, він аліменти на утримання дитини не сплачує, не намагався навідати дитину, йому не відомо, щоб ОСОБА_2 проявляв інтерес до дитини, мати дитини не перешкоджала йому у спілкуванні з дитиною і він з дружиною не перешкоджав йому спілкуватися з дитиною. Весь цей час дитиною піклуються її мати ОСОБА_1 та він як дідусь та його дружина як бабуся.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засідання пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_1 і він з батьками, а також сестра з чоловіком ОСОБА_2 разом жили в квартирі батьків. Йому відомо, що чоловік сестри ОСОБА_2 матеріальної допомоги їй на утримання дитини не надавав, участі у вихованні дитини не приймає, не гуляв з дитиною, вони майже з народження разом не жили і ОСОБА_2 лише зрідка приїздив до дитини. В 2015 році він (свідок) одружився і вони з дружиною також біля року проживала в цій квартирі, згодом його сім`я переїхала проживати на іншу адресу, тому йому відомо, що ОСОБА_1 не перешкоджала ОСОБА_2 бачитися з дитиною.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , спілкується з нею та її сім`єю, часто ходить до них в гості і вона не бачила батька дитини ОСОБА_1 в квартирі, при ній він до них ніколи не приходив. Їй це також відомо, оскільки вона живе на одній площадці з ними. З ОСОБА_2 вона познайомилась на вулиці, коли дитина була маленька. Від сім`ї позивача їй відомо, що ОСОБА_2 в житті сім`ї участі не приймає, їй не відомо, щоб позивач та її сім`я чинили йому перешкоди у спілкуванні з дитиною.

В судовому засіданні надав пояснення в якості свідка малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що він живе з мамою, дідусем та бабусею, з якими вони ходять в дитячий центр гратися, з мамою він гуляє на дитячій площадці поряд з будинком. Батька ОСОБА_2 він бачив, коли був маленьким, він не телефонує, не пише йому, бабуся - мати батька, йому не знайома, до батька у нього немає ніяких почуттів.

В судовому засіданні на підтвердження доводів відповідача надала пояснення свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що є матір`ю відповідача ОСОБА_2 , вона вважає позовні вимоги необгрунтованими, їй відомо, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мати дитини не хотіла спілкуватися з ОСОБА_2 та не хотіла бачитися з ним, він приходив та намагався з нею зустрітися, проте вона не хотіла цього, вона не відповідала на його телефонні дзвінки, а вона як бабуся зрідка приїздила до дитини. Зі скаргами на перешкоди у спілкуванні з дитиною вони не зверталися до органів опіки та піклування. На день народження дитини позивачка не надала згоди їй спілкуватися з дитиною, вона з ОСОБА_2 надавали позивачці матеріальну допомогу для дитини, проте її сім`я їх повідомила, що від них їм нічого не потрібно. З весни 2019 року її син ОСОБА_2 перебуває в Словакії, де працює, і рік не може повернутися додому з причини встановленого карантину, тяжко переживає цю ситуацію, він проти позбавлення його батьківських прав.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до ст. 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. На вказане посилається і у Пленумі Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007р.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61 2175св20), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження

№ 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України").

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

З огляду на встановлені судом обставини та наведені положення законодавства, суд дійшов до висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказує його представник, позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Посилання позивача на те, що після розірвання шлюбу дитина сторін проживає разом із матір`ю та не бачиться із батьком не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка не довела.

Не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і посилання позивача з представником на наявність у нього заборгованості за аліментами на утримання дитини.

Зазначені висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним судом у вищенаведених судових справах.

Таким чином, з огляду на наведене, суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів необхідності позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини та того, що його поведінку в кращу сторону змінити неможливо, зважаючи, зокрема, на те, що відповідач з 2019 року перебуває за межами країни.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати по справі не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354-356 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О.Кудрявцева