КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/7923/2021 головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Іванової І.В., Суханової Є.М., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання неправомірною відмову видати вклад,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання неправомірною відмовою видати вклад.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 04.03.2016 року позивач передав працівникам Київського відділення №43 Акціонерного товариства «Таскомбанк» на зберігання нотаріально завірену копію довіреності від 23.12.14 р. сестри ОСОБА_2 .. На підставі вказаної довіреності він подав відповідачу заяву-договір №423436 на оформлення пакету послуг та приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. 04.03.2016 року позивач, який діяв від імені ОСОБА_2 уклав з відповідачем договір №ДВ-006/128002 банківського вкладу. Протягом 2016-2017 р.р. позивач неодноразово отримував кошти з рахунків ОСОБА_2 на підставі вказаної довіреності. Також на підставі вказаної довіреності позивач уклав договір з ПАТ «Діамантбанк» договір строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р. на користь ОСОБА_2 з правом поповнення на строк до 26.12.2017 р.. В зв`язку з банкрутством ПАТ «Діамантбанк», 23.06.2017 р. було підписано відповідний договір про передачу приймаючому банку АТ «Таскомбанк» активів, а саме договору строкового банківського вкладу №ДВ-006/128002 від 22.06.2016 р.. Позивач неодноразово звертався до відповідача, а саме 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. з вимогами видати йому вклад ОСОБА_2 , але йому було відмовлено. Відмова мотивована тим, що працівники банку не можуть роздрукувати відповідну заяву на видачу готівки для касира. 06.07.2017 р. директор відділення банку ОСОБА_3 відмовилась видати позивачу вклад, посилаючись на те, що довіреність від імені ОСОБА_2 є недійсною. 07.07.2017 року по номеру «102» на місце конфлікту позивач викликав поліцію, але директор відділення банку відмовилась надати пояснення щодо повернення коштів.

Тому, просить суд, визнати неправомірною відмову АТ «Таскомбанк» видати йому 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. вклад ОСОБА_2 на підставі її довіреності від 23.12.2014 р. після спливу строку, визначеного у договорі строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р..

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про визнання неправомірною відмову видати вклад.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказує, що судове рішення є завідомо незаконним і необґрунтованим. Підставами для його скасування є: неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених в судовому рішенні, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції порушив ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, оскільки суд фактично ухилився від розгляду його позовної заяви. Вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, фактично умисно не застосував ст. 614, 615, 631, 1060, 1063 ЦК України, які підлягали застосуванню, та на які він посилався в позовній заяві.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу, у встановлений апеляційним судом строк, не подавав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, і залишаючи без задоволення позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що докази відмови АТ «Таскомбанк» повернути суму вкладу у період часу, зазначеного у позові, відсутні. За відсутностібудь-якихдоказів на підтвердження обставин, які підлягають доказуваню, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.

Відповідно доч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Положення цієї глави застосовуються до інших фінансових установ при укладенні ними договору банківського рахунка відповідно до наданої ліцензії, а також застосовуються до кореспондентських рахунків та інших рахунків банків, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно доч.1 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Відповідно до ст.81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 23.12.2014р. ОСОБА_2 видано довіреність на імя позивача строком на 10 років щодо управління та розпорядження рахунками від її імені та в її інтересах усіма без винятку рахунками, відкритими на її ім'я, пердставлення інтересів у банківських установах, у фонді гарантування вкладів, перед ліквідаторами, у судах всіх інстанцій.

Встановлено, що 04.03.2016 року між ОСОБА_2 , інтереси якої за дорученням представляв позивач та Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» укладено договір строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р..

Відповідно до п.1.1 договору, вкладник передає, а Банк приймає грошові кошти, що надійшли в розмірі, вказаному в параметрах банківського вкладу цього договору та зобов`язується виплатити вкладнику суму вкладу та проценти на неї на умовах та в порядку, передбачених цим договором.

Пунктом 2.1.3 договору передбачено, що банк зобов`язаний повернути вкладнику суму вкладу в порядку та на умовах, встановлених цим договором.

Як вбачається з матеріалів справи, за фактом підписання договору про передачу приймаючому банку активів і зобов`язань неплатоспроможного ПАТ «Діамантбанк» на користь приймаючого банку АТ «Таскомбанк» від 23.06.2017 р. була отримана інформація про передачу договорів строкових банківських вкладів №17-03-01-000441, укладеного 01.03.2017 р. між ОСОБА_2 та ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 887 грн. 63 коп. та № 16-03-22-000452 укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 196 000 грн..

Позивач у позовній заві зазначає, що він 27.06.2017 р., 29.06.2017 р., 30.06.2017 р., 03.07.2017 р., 04.07.2017 р., 05.07.2017 р., 06.07.2017 р. звертався до АТ «Таскомбанк» щодо повернення вкладу ОСОБА_2 після спливу строку, визначеного у договорі строкового банківського вкладу №16-03-22-000452 від 22.03.2016 р., але йому було відмовлено.

На підтвердження даної обставини, позивачем надано відповідь Головногоуправління національної поліції у м. Києві від 06.11.2019 р. на запит позивача, разом з тим, зміст зазначеного документу свідчить про виклик ОСОБА_1 працівників поліції за адресою відповідача 07.07.2017 р. з приводу отримання коштів за вкладами.

Також встановлено, що позивач не є стороною у договрі № 16-03-22-000452 укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Діамантбанк» у розмірі 196 000 грн..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення позову без задоволення, оскільки позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів про те, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами видати вклад.

Крім того, відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони яку вона представляє, а тому, правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу укладення договору на користь третьої особи не регулюються положеннями ст. 1063 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судове рішення є завідомо незаконним і необґрунтованим та підставами для його скасування є: неповне з`ясування обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених в судовому рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки судом було вірно встановлено обставини справи на підставі доказів, які надані позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, оскільки суд фактично ухилився від розгляду його позовної заяви, а висновки суду не відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд встановлює фактичні обставини справи на підставі тих доказів, що були подані сторонами. Позивачем не надано суду доказів того, що він, як представник за довіреностю звертався в інтересах ОСОБА_2 до відповідача з вимогою повернути вклад, а банк йому в цьому відмовив. Крім того, позивач звернувся до суду з позовом від свого імені, і в прохальній частині позовної заяви просить захистити його порушене право, як представника ОСОБА_2 , разом з цим положеннями ст. 16 ЦК України визначено, що особа може звернутися за захистом свого права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, фактично умисно не застосував ст. 614, 615, 631, 1060, 1063 ЦК України, які підлягали застосуванню, та на які він посилався в позовній заяві, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки суд вірно встановив обставини справи, та те що позивач не надав належних доказів щодо наявності відмови банку у видачі коштів, а тому і відсутні підстави для застосування до правовідносин зазначені позивачем положення закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення без задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «10» серпня 2021 року.

Головуючий суддя СуддіЛ.П. Сушко І.В. Іванова Є.М. Суханова