справа № 2-570/12
головуючий у суді І інстанції Пінкевич Н.С.
провадження № 22-ц/824/205/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Шеховцова Олексія Дмитровича, апеляційною скаргою ОСОБА_5 , апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 - адвоката Мех Наталії Володимирівни та апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року

у справі за позовом прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_4 , ОСОБА_35 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2011 року заступник прокурора Київської області звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Київське лісове господарство», з позовом до Києво-Святошинської районної державної адміністрації у Київській області, Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_34 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , про визнання незаконними та скасування розпряжень, рішень сесії ради, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки, скасування їх державної реєстрації та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

В подальшому, прокурор Київської області звернувся до суду з цим позовом, у квітні 2014 року прокурор подав заяву про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі співвідповідачів у зв`язку з тим, що громадяни, яким оскаржуваними рішеннями Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області були передані у власність спірні земельні ділянки, відчужили їх іншим особам за договорами купівлі-продажу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що проведеною перевіркою законності відведення у власність громадян земельних ділянок на території Києво-Святошинського району встановлено, що рішеннями сесії Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 червня 2007 року №№ 167/3?167/6, №№ 167/9-167/19, №№ 167/21-167/28 надано дозволи на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 23 громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_34 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_31 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 .

Вказаними рішеннями було надано дозволи на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 23 громадянам за рахунок земель лісового фонду загальною площею 5,3486 га, які на момент прийняття зазначених рішень знаходилися у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».

На момент прийняття рішень сесією Білогородської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області від 26 червня 2007 року право постійного користування на земельні ділянки лісового фонду ДП «Київське лісове господарство» площею 5,8000 га не припинялось, вказані земельні ділянки лісового фонду не були вилучені з користування державного підприємства та з власності держави, їх цільове призначення не змінювалось.

Розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області № 478 від 26 липня 2007 року «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою державного підприємства «Київське лісове господарство» та передачу її до земель запасу у с. Білогородка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області» припинено право постійного користування земельною ділянкою ДП «Київське лісове господарство» та передано земельну ділянку загальною площею 5,8000 га (лісові землі) до земель запасу Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Зазначене розпорядження прийнято з перевищенням наданих районній державній адміністрації повноважень і всупереч встановленому порядку припинення права постійного користування землями лісового фонду та надання їх у власність.

У подальшому рішеннями сесії Білогородської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області від 02 жовтня 2007 року №№ 187/18?187/25, №№ 187/28-187/34, №№ 187/36-187/42, № 187/45 затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок вищезазначеним 23 громадянам під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано безоплатно їм у власність вказані земельні ділянки у АДРЕСА_1 .

Посилаючись на незаконність рішень сільської ради та розпорядження голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації, прокурор просив визнати їх незаконними та скасувати. Враховуючи, що на їх підставі 23 громадянами отримані державні акти на право власності на спірні земельні ділянки, прокурор просив визнати державні акти недійсними та витребувати земельні ділянки у громадян на користь держави. Прокурор також просив визнати право власності на спірні земельні ділянки за державою в особі Кабінету Міністрів України та право постійного користування цими ділянками ДП «Київське лісове господарство».

У квітні 2014 року прокурор доповнив свої позовні вимоги, посилаючись на те, що після отримання державних актів на право власності частина із вищевказаних громадян за договорами купівлі-продажу відчужила спірні земельні ділянки на користь ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_35 , які отримали державні акти на право власності на землю.

Прокурор просив визнати недійсними державні акти вказаних набувачів земельних ділянок, скасувати їх державну реєстрацію та витребувати земельні ділянки у цих набувачів на користь держави.

У вересні 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання її добросовісним набувачем та визнання права власності на земельні ділянки.

Зустрічний позов мотивований тим, що ОСОБА_7 набула права власності на частину спірних земельних ділянок на підставі договорів купівлі-продажу та зареєструвала право власності на земельні ділянки відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначала, що оспорювані рішення Білогородської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області та розпорядження районної державної адміністрації, як підстави набуття першими набувачами прав власності на спірні земельні ділянки, на момент укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 15 серпня 2008 року між ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_36 , як продавцями, та ОСОБА_7 , як покупцем, а також на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 липня 2008 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_7 були чинними та не були оскаржені у встановленому законом порядку, а також посилалась на інші обставини.

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання її добросовісним набувачем та визнання права власності на земельні ділянки.

Зустрічний позов ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що вона за договорами купівлі-продажу набула право власності на частину оскаржуваних земельних ділянок, які знаходяться у АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , та зареєструвала право власності на ці ділянки у встановленому законом порядку. В обґрунтування зустрічного позову посилалась на ті ж самі обставини, що й ОСОБА_7 .

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року позов заступника прокурора Київської області задоволено частково: визнано незаконними та скасовано

розпорядження голови Києво-Святошинської РДА Київської області від 26 липня 2007 року № 478 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Державного підприємства «Київське лісове господарство» та передачу її до земель запасу у с. Білогородка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області»,

рішення 8 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 червня 2007 року, якими було надано дозвіл 23 громадянам на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_1 ,

рішення 10 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 жовтня 2007 року, якими були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вказаних 23 громадян,

визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0091, виданий 20 грудня 2007 року ОСОБА_34 , та скасовано його державну реєстрацію.

У задоволенні інших позовних вимог прокурора відмовлено.

Зустрічні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_6 задоволено частково: визнано їх добросовісними набувачами земельних ділянок, що розташовані по АДРЕСА_1 , у задоволенні інших зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову прокурора про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки первісних власників та їх скасування та в частині задоволення зустрічних позовів про визнання добросовісними набувачами скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та скасовано їх державну реєстрацію, видані ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:012:0047, ОСОБА_12 на земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:012:0048, ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:014:0092, ОСОБА_14 на земельну ділянку площею 0,2133 га з кадастровим номером :01:014:0093, ОСОБА_15 на земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094, ОСОБА_16 на земельну ділянку площею 0,1006 га з кадастровим номером :01:014:0095, ОСОБА_17 на земельну ділянку площею 0,1006 га з кадастровим номером :01:014:0096, ОСОБА_18 на земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0099, ОСОБА_19 на земельну ділянку площею 0,1012 га з кадастровим номером :01:014:0100, ОСОБА_20 на земельну ділянку площею 0,2467 га з кадастровим номером :01:014:0101, ОСОБА_21 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0102, ОСОБА_31 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0103, ОСОБА_22 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0104, ОСОБА_23 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0105, ОСОБА_24 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0106, ОСОБА_25 на земельну ділянку площею 0,2488 га з кадастровим номером :01:014:0108, ОСОБА_26 на земельну ділянку площею 0,2483 га з кадастровим номером :01:014:0109, ОСОБА_27 на земельну ділянку площею 0,2498 га з кадастровим номером :01:014:0110, ОСОБА_28 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0111, ОСОБА_29 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0112, ОСОБА_30 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0113, ОСОБА_32 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:012:0049.

У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року в частині, залишеній без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року, та рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково, судові рішення у справі скасовано у частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду України зазначено, що, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову прокурора в частині позовних вимог про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу, а прокурором не доведено право власності держави на спірні земельні ділянки.

Верховний Суд України дійшов висновку про необґрунтованість (передчасність) висновків судів щодо недоведеності прокурором права держави на спірні земельні ділянки. При цьому, звернуто увагу, що при новому розгляді справи суду слід враховувати вимоги статті 388 ЦК України, а саме те, що витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

При новому розгляді справи заступник прокурора Київської області у вересні 2017 року подав заяву про залучення до участі у справі співвідповідачів та уточнення позовних вимог. Пізніше перший заступник прокурора Київської області у жовтні 2017 року подав заяву про уточнення позовних вимог.

Прокурор посилався на те, що

ОСОБА_34 продав належну йому земельну ділянку ОСОБА_10 за договором купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року, а останній продав цю ділянку ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 14 червня 2013 року.

В подальшому ОСОБА_6 відчужила зазначену ділянку ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року. ОСОБА_8 належні йому земельні ділянки з кадастровими номерами :01:012:0048 та :01:014:0092 за договорами купівлі-продажу від 20 серпня 2009 року відчужив ОСОБА_9 .

На підставі цих договорів вказані земельні ділянки були об`єднані та ОСОБА_9 видано 28 квітня 2010 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2266 га з кадастровим номером :01:014:0152.

ОСОБА_35 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0095 відчужив ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року.

ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0105 відчужив ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2016 року.

В подальшому за заявою ОСОБА_3 вказана земельна ділянка була поділена на дві ділянки площею 0,1665 га з кадастровим номером :01:014:5100 та площею 0,0834 га з кадастровим номером :01:014:5101.

ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0106 відчужив ОСОБА_33 за договором купівлі-продажу від 11 квітня 2012 року, на підставі якого управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області 14 квітня 2012 року видано ОСОБА_33 державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 800927.

ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0108 відчужив ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 03 жовтня 2016 року.

Прокурор посилався також на те, що в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 здійснили поділ належних їм земельних ділянок. ОСОБА_6 здійснила поділ належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0095 на дві земельні ділянки.

ОСОБА_7 здійснила поділ належних їй земельних ділянок з кадастровими номерами :01:014:0096, :01:014:0099, :01:014:0109, :01:014:0110, :01:014:0111, :01:014:0112, :01:014:0113, поділивши кожну з вказаних ділянок на дві земельні ділянки.

З урахуванням наведених обставин прокурор просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння

ОСОБА_7 земельні ділянки:

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0091;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5314;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5313;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5312;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5311;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5225;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5224;

площею 0,1249 га з кадастровим номером :01:014:5424;

площею 0,1249 га з кадастровим номером :01:014:5423;

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5612;

площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:5810;

ОСОБА_8 земельні ділянки:

площею 0,2500га з кадастровим номером :01:012:0047;

площею0,2113 га з кадастровим номером :01:014:0093;

площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094;

площею 0,1012 га з кадастровим номером :01:014:0100;

площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:012:0049;

ОСОБА_2 земельні ділянки:

площею 0,2467 га з кадастровим номером :01:014:0101;

площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0102;

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0103;

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0104;

ОСОБА_1 земельні ділянки:

площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:014:5141;

площею 0,3971 га з кадастровим номером :01:014:5147;

ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0106;

ОСОБА_6 земельні ділянки:

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5213;

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5211;

ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,2266 га з кадастровим номером :01:014:0152;

ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:5166;

загальною вартістю 13 580 698 грн 98 коп., які розташовані у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року задоволено позов прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного управління лісового господарства та мисливського господарства, ДП «Київське лісове господарство» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_7 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_37 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_4 , ОСОБА_35 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Витребувано на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння

ОСОБА_7 земельні ділянки:

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0091;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5314;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5313;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5312;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5311;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5225;

площею 0,1250 га з кадастровим номером :01:014:5224;

площею 0,1249 га з кадастровим номером :01:014:5424;

площею 0,1249 га з кадастровим номером :01:014:5423;

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5612;

площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:5810;

ОСОБА_8 земельні ділянки:

площею 0,2500га з кадастровим номером :01:012:0047;

площею0,2113 га з кадастровим номером :01:014:0093;

площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094;

площею 0,1012 га з кадастровим номером :01:014:0100;

площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:012:0049;

ОСОБА_2 земельні ділянки:

площею 0,2467 га з кадастровим номером :01:014:0101;

площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0102;

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0103;

площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0104;

ОСОБА_1 земельні ділянки:

площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:014:5141;

площею 0,3971 га з кадастровим номером :01:014:5147;

ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0106;

ОСОБА_6 земельні ділянки:

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5213;

площею 0,0503 га з кадастровим номером :01:014:5211;

ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,2266 га з кадастровим номером :01:014:0152;

ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:5166;

загальною вартістю 13 580 698 грн 98 коп., які розташовані у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що всі земельні ділянки, стосовно яких прокурор заявив позовні вимоги про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави, є земельними ділянками, які були передані у власність третіх осіб на підставі скасованих судом рішень Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 жовтня 2007 року, або земельними ділянками, утвореними шляхом об`єднання чи поділу цих земельних ділянок після їх відчуження третіми особами.

При розгляді справи судом встановлено, що земельні ділянки загальною площею 5,3486 га, які розташовані у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, належать до земель лісового фонду, перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось. Доводи відповідачів, що земельні ділянки вже забудовані, є необґрунтованими, оскільки цей спір у суді триває з листопада 2011 року. Питання пропуску строку позовної давності вже вирішено при первісному розгляді справи, та у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року вказано, що дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що прокурором не пропущено строк позовної давності щодо заявлених вимог. Окрім того, щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсними державних актів на право власності відповідачів на земельні ділянки, також не підлягає застосуванню строк позовної давності, оскільки вказані особи залучені у якості відповідачів за заявою прокурора після отримання у 2014 році відомостей про те, що спірні земельні ділянки було відчужено їх першочерговими набувачами.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що першим заступником прокурора Київської області надано суду належні і допустимі докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, а відповідачами не спростовані наявні докази щодо обставин незаконного вибуття з володіння земельних ділянок поза волею власника.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвокат Шеховцов О.Д., ОСОБА_5 , представник ОСОБА_6 - адвокат Мех Н.В., ОСОБА_41 подали апеляційні скарги, у яких просять скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову прокурора.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Шеховцова О.Д., мотивована тим, що в разі задоволення позову прокурора:

буде порушено право громадян па мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

буде порушено встановлений у практиці ЄСПЛ принцип належного урядування, тобто, принцип відповідальності держави за незаконні дії державних органів;

буде порушено встановлений у практиці ЄСПЛ принцип справедливої компенсації втрат громадян від порушення права на майно;

буде порушено встановлений у практиці ЄСПЛ принцип справедливого балансу між приватним інтересом громадян та суспільним інтересом;

Отже, прокурор та позивачі не довели, що метою позову є суспільний інтерес повернути спірні землі до земель лісового господарства. Відповідно, прокурор не довів, що суспільний інтерес є важливішим ніж право власності громадян на земельні ділянки, житлові будинки та господарські споруди.

А також, апеляційна скарга мотивована тим, що прокурор та позивачі пропустили позовну давність, оскільки прокурор подав позов 11 листопада 2011 року - через 3,5 роки після того, як прокурор Київської області листом від 07 квітня 2008 року повідомив голові Комітету ВРУ про законність спірних рішень Білогородської сільської ради. Отже, станом на 07 квітня 2008 року прокуратурі було відомо про всі обставини справи, що пізніше стали підставою для позову. Принаймні, прокуратура Київської області об`єктивно мала незаперечну можливість отримати всі ці відомості під час перевірки у 2008 році. Позивач ДП «Київський лісгосп» був поінформований про всі спірні правовідносини від їх виникнення: він погодив припинення права постійного користування спірним земельним масивом та отримав у 2007 році від громадян компенсацію збитків лісового господарства у сумі, яку сам же й розрахував.

Позивач, Кабінет Міністрів України, брав участь у спірних правовідносинах від самого їх виникнення через підпорядковані уряду уповноважені органи державної влади. При визначенні терміну початку перебігу позовної давності щодо уряду слід врахувати правові висновки Верховного Суду в таких постановах: від 05 червня 2018 року у справі № 911/3721/16, від 12 квітня 2018 року у справі № 369/6772/15-н.

Позов прокурора в цій справі є віндикаційним. Відповідно до усталеної практики Верховного Суду до віндикаційних позовів позовна давність застосовується, зокрема, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц.

Також, окремою підставою для відмови у задоволенні позову прокурора є недоведеність позовних вимог з огляду на таке.

Так, при другому розгляді справи рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року, яке набрало законної сили в частині, було задоволено позовні вимоги прокурора до Білогородської сільської ради та Києво-Святошинської районної державної адміністрації. Водночас, у рішенні суду було зроблено висновок про те, що прокурор та позивачі не довели права власності держави па спірні земельні ділянки, тому у витребуванні ділянок на користь держави було відмовлено. Рішення суду у зазначеній частині було залишено без змін рішенням апеляційного суду від 02 березня 2015 року та ухвалою касаційного суду від 25 червня 2015 року.

Верховний Суд України в результаті розгляду заяви заступника Генерального прокурора України про перегляд судових рішень дійшов висновку, що висновок судів трьох інстанцій про недоведеність права держави на спірні земельні ділянки є передчасним. Постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року рішення судів в частині відмови у задоволенні позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок на користь держави були скасовані та справу в цій частині направлено на новий (третій) розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням суду від 07 червня 2018 року позовні вимоги прокурора про витребування земельних ділянок на користь держави задоволено повністю. При цьому, суд першої інстанції зазначених вказівок Верховного Суду України не виконав, питання щодо права власності держави на спірні земельні ділянки не досліджував, рішення суду не містить посилання на допустимі докази на підтвердження того, що спірні земельні ділянки належали до лісових ділянок державної власності на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду України та Верховного Суду (посилання на конкретні рішення є у процесуальних документах апелянтів) допустимими доказами права державної власності па лісові ділянки можуть бути тільки державні акти або планшети лісовпорядкування, останні - лише за певних умов.

Прокурор подав до апеляційного суду копії планшетів лісовпорядкування в лютому 2019 року вже на стадії апеляційного провадження, не зазначивши поважних причин не подання цих доказів до суду першої інстанції. Крім того, копії цих доказів прокурор не направив заздалегідь відповідачам (апелянтам), що виключає врахування цих доказів апеляційним судом.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що на час виникнення спірних правовідносин у 2007 ропі спірний земельний масив площею 5,8 га не відносився до земель державної власності для ведення лісового господарства, матеріали справи не містять допустимих доказів протилежного змісту.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_6 - адвоката Мех Н.В., ОСОБА_41 мотивована тим, що рішенням Києво-Святошинського суду Київської області від 11 грудня 2014 року на підставі наявних у справі доказів встановлено фактичні обставини, що незаперечно підтверджують пропуск прокурором позовної давності. Відповідно до статті 257, частини 1 статті 261, частини 4 статті 267 ЦК України наявні достатні підстави для застосування позовної давності до позовних вимог прокурора про витребування земельних ділянок у громадян на користь держави. Органи прокуратури могли дізнатися про порушення права власності держави ще у 2008 році, в результаті чого могли вчасно дізнатись й про відчуження земельних ділянок на користь наступних власників. Органи прокуратури не користалися цією можливістю виключно з власної ініціативи. Але позов було подано прокурором до суду 11 листопада 2011 року. Крім того прокурор подав позов тільки до первісних власників, а до забудовників (добросовісних набувачів земельних ділянок) позовні вимоги прокурор заявив тільки 16 квітня 2014 року.

Вина відповідачів у тому, що органи державної виконавчої влади та органи місцевого самоврядування діяли у 2007 році незаконно, - відсутня. Відповідачі діяли добросовісно, що не заперечується позивачем. Рішеннями суддів у цій справі, які набрали законної сили, не встановлено жодних недобросовісних чи незаконних дій відповідачів.

На той час, коли громадяни - первісні власники отримували у власність спірні земельні ділянки, інвестували кошти у земельні поліпшення, відчужували земельні ділянки іншим особами, у т.ч. відповідачам, всі вказані документи були чинними та не викликали сумніву як кожний окремо, так, особливо, у своїй сукупності. З огляду на кількість та рівень службових осіб органів державної виконавчої влади та органу місцевого самоврядування, фахівців державних підприємств, які взяли участь у переоформленні спірних земельних ділянок з державної власності у постійному користуванні ДП «Київський лісгосп» у приватну власність громадян, останні мали більш ніж достатні підстави бути впевненими в тому, що все відбувається законно. Особливо після перевірки, проведеної на початку 2008 року прокуратурою Київської області. Більше того, у 2014 році на спірних земельних ділянках проведено чергове базове лісовпорядкування, виготовлені планшети та розроблений проект організації та розвитку лісового господарства. На момент проведення лісовпорядкування спірні земельні ділянки були вкриті багаторічною деревною рослинністю та мали ознаки їх використання у цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Суспільна цінність цих земель, саме як земель лісового фонду, була відсутня вже на момент їх приватизації громадянами у 2007 році, тим більше відсутня зараз, коли, зокрема, частина спірних земельних ділянок вже забудована. Отже, відсутній суспільний інтерес, в контексті норм Конвенції та практики Європейського суду, щоб відібрати ці ділянки у громадян - відповідачів та повернути у власність держави.

З огляду на викладене, справедливий баланс між інтересами держави (суспільства) та інтересами відповідачів в контексті норм Конвенції та практики Європейського суду має врахувати вину держави в особі службових осіб органів державної виконавчої влади та сертифікованих державою фахівців землевпорядників державного підприємства, умисні та необережні дії яких призвели до можливості порушення майнових прав громадян - власників земельних ділянок в разі задоволення позову прокурора.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг та відзиву на них, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року позов заступника прокурора Київської області задоволено частково: визнано незаконними та скасовано розпорядження Голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 26 липня 2007 року № 478 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою Державного підприємства «Київське лісове господарство» та передачу її до земель запасу у с. Білогородка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області», яким було припинено право постійного користування вказаного підприємства земельною ділянкою загальною площею 5,8000 га (лісові землі).

Вказане розпорядження було видано на підставі проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою ДП «Київське лісове господарство» та передачі її до земель запасу у с. Білогородка Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, розробленого ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відповідно до дозволу, наданого розпорядженням голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 25 квітня 2007 року. Відповідно до вказаного проекту земельна ділянка площею 5,8000 га знаходиться у межах с. Білогородка.

Цей проект отримав позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації від 11 липня 2007 року № 13-926е Київського обласного Головного управління земельних ресурсів Держкомзему України.

У вказаному проекті зазначено, що проект відповідає вимогам законодавства, встановленим нормам і правилам, погоджений Білогородською сільською радою, Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів, Києво-Святошинським районним відділом містобудування та архітектури, Києво-Святошинською районною санітарно-епідеміологічною станцією, Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища у Київській області, Управлінням культури і туризму Київської ОДА, ДП «Київське лісове господарство», Київським обласним управлінням лісового господарства (а.с. 16, 112-139 т. 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року також визнано незаконними та скасовано рішення 8 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 червня 2007 року №№ 167/3?167/6, №№ 167/9-167/19, №№ 167/21-167/28, якими було надано дозволи на складання проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок 23 громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_34 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_31 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_38 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_32 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року визнано незаконними та скасовано рішення 10 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 жовтня 2007 року №№ 187/18-187/25, №№ 187/28?187/34, №№ 187/36-187/42, № 187/45, якими було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність вказаним 23 громадянам у АДРЕСА_1 та передано громадянам безоплатно у власність спірні земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

В рішеннях Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району від 26 червня 2007 року та 02 жовтня 2007 року не зазначено, за рахунок яких земель відводяться земельні ділянки громадянам. Вказаними рішеннями сільської ради цільове призначення земельних ділянок не змінювалось.

Зазначеними рішеннями Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району від 02 жовтня 2007 року було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для надання у власність громадян, розроблений ДП «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», однак реквізити цього проекту в рішеннях Білогородської сільської ради не зазначено. Вказаний проект у матеріалах справи відсутній. Проект отримав позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації від 07 вересня 2007 року № 13-1458е Головного управління земельних ресурсів у Київській області Держземагентства України. У висновку зазначено, що проектом землеустрою передбачено надання у власність 26 громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у с. Білогородка, проект розроблено на підставі рішень 8 сесії 5 скликання Білогородської сільської ради від 26 червня 2007 року №№ 167/3-167/28, загальна площа земельних ділянок 26 громадян 5,3486 га.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року також визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0091, виданий 20 грудня 2007 року ОСОБА_34 , та скасовано його державну реєстрацію.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року у зазначеній частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року, постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року.

Зазначеним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року встановлено, що за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_39 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0111 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 січня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689816 на право власності на земельну ділянку.

Зазначеним рішенням суду також встановлено, що за договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_29 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0112 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27.01.2009 отримала державний акт серії ЯЖ № 689817 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_26 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2483 га з кадастровим номером :01:014:0109 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 січня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689818 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_30 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0113

ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 серпня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689819 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_18 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0099 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 січня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689815 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_27 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2498 га з кадастровим номером :01:014:0110 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 січня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689813 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 15 серпня 2008 року ОСОБА_17 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1006 га з кадастровим номером :01:014:0096 ОСОБА_7 , яка на підставі вказаного договору 27 січня 2009 року отримала державний акт серії ЯЖ № 689842 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_12 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:012:0048 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348597 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_14 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2133 га з кадастровим номером :01:014:0093 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 3485976 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_32 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:012:0049 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348595 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_13 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:014:0092 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348594 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_11 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:012:0047 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348591 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_19 продав належну йому земельну ділянку площею 0,1012 га з кадастровим номером :01:014:0100 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348598 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_15 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348590 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_21 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0102, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348587 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_23 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0105, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348584 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_31 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0103, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348586 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_22 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0104, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348589 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_20 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер :01:014:0101, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348592 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 серпня 2009 року ОСОБА_24 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0106, ОСОБА_4 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЕ № 631854 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 22 квітня 2008 року ОСОБА_25 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2488 га, кадастровий номер :01:014:0108, ОСОБА_4 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЕ № 631856 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 02 березня 2009 року ОСОБА_16 продав належну йому земельну ділянку площею 0,1006 га, кадастровий номер :01:014:0095, ОСОБА_35 , який на підставі вказаного договору 14 серпня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348588 на право власності на земельну ділянку. В подальшому за договором від 30 серпня 2012 року ОСОБА_35 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_6 .

За договором купівлі-продажу від 14 червня 2013 року ОСОБА_10 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0091, ОСОБА_40 ТА. Зазначена земельна ділянка належала ОСОБА_10 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 348593, виданого 14 квітня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10 лютого 2009 року, укладеного з ОСОБА_34 .

Відповідно до статті 82 ЦПК України наведені вище обставини, встановлені рішенням Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню у справі, що розглядається, оскільки у справі беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року вказане рішення Києво-Сятошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки первісних власників та скасування їх державної реєстрації скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та скасовано їх державну реєстрацію, а саме державні акти, видані громадянам

ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:012:0047,

ОСОБА_12 на земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:012:0048,

ОСОБА_13 на земельну ділянку площею 0,1133 га з кадастровим номером :01:014:0092,

ОСОБА_14 на земельну ділянку площею 0,2133 га з кадастровим номером :01:014:0093,

ОСОБА_15 на земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094,

ОСОБА_16 на земельну ділянку площею 0,1006 га з кадастровим номером :01:014:0095,

ОСОБА_17 на земельну ділянку площею 0,1006 га з кадастровим номером :01:014:0096,

ОСОБА_18 на земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0099,

ОСОБА_19 на земельну ділянку площею 0,1012 га з кадастровим номером :01:014:0100,

ОСОБА_20 на земельну ділянку площею 0,2467 га з кадастровим номером :01:014:0101,

ОСОБА_21 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0102,

ОСОБА_31 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0103,

ОСОБА_22 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0104,

ОСОБА_23 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0105,

ОСОБА_24 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:014:0106,

ОСОБА_25 на земельну ділянку площею 0,2488 га з кадастровим номером :01:014:0108,

ОСОБА_26 на земельну ділянку площею 0,2483 га з кадастровим номером :01:014:0109,

ОСОБА_27 на земельну ділянку площею 0,2498 га з кадастровим номером :01:014:0110,

ОСОБА_38 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0111,

ОСОБА_29 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0112,

ОСОБА_30 на земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0113,

ОСОБА_32 на земельну ділянку площею 0,2499 га з кадастровим номером :01:012:0049.

За договором купівлі-продажу від 11 лютого 2009 року ОСОБА_15 продала належну їй земельну ділянку площею 0,1007 га з кадастровим номером :01:014:0094 ОСОБА_8 , який на підставі вказаного договору 15 червня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348590 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_21 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0102, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348587 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_23 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0105, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348584 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_31 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0103, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348586 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_22 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:014:0104, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348589 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 12 червня 2008 року ОСОБА_20 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2467 га, кадастровий номер :01:014:0101, ОСОБА_2 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348592 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 11 серпня 2009 року ОСОБА_24 продав належну йому земельну ділянку площею 0,2499 га, кадастровий номер :01:014:0106, ОСОБА_4 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЕ № 631854 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 22 квітня 2008 року ОСОБА_25 продала належну їй земельну ділянку площею 0,2488 га, кадастровий номер :01:014:0108, ОСОБА_4 , який на підставі вказаного договору 04 вересня 2009 року отримав державний акт серії ЯЕ № 631856 на право власності на земельну ділянку.

За договором купівлі-продажу від 02 березня 2009 року ОСОБА_16 продав належну йому земельну ділянку площею 0,1006 га, кадастровий номер :01:014:0095, ОСОБА_35 , який на підставі вказаного договору 14 серпня 2009 року отримав державний акт серії ЯЗ № 348588 на право власності на земельну ділянку. В подальшому за договором від 30 серпня 2012 року ОСОБА_35 продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_40 .

За договором купівлі-продажу від 14 червня 2013 року ОСОБА_10 продав належну йому земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер :01:014:0091,

Рішення Апеляційного суду Київської області від 02 березня 2015 року у зазначеній частині залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2015 року та постановою Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року.

ОСОБА_6 відчужила належну їй земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером :01:014:0091 ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року за № 1060, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устименко В.Т., який рішенням про державну реєстрацію прав від 18 серпня 2016 року № 31000953 зареєстрував право власності ОСОБА_7 на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_8 належні йому земельні ділянки з кадастровим номером :01:012:0048 площею 0,1133 га та з кадастровим номером :01:014:0092 площею 0,1133 га за договорами купівлі-продажу від 20 серпня 2009 року № 4369 та № 4372 відчужив ОСОБА_9 . На підставі цих договорів вказані земельні ділянки були об`єднані та Управління земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі видало 28 квітня 2010 року ОСОБА_9 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2266 га з кадастровим номером :01:014:0152.

ОСОБА_35 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0095 площею 0,1006 га відчужив ОСОБА_40 за договором купівлі-продажу від 30 серпня 2012 року за № 1764. Рішенням про державну реєстрацію прав приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ніколіца В.Ф. від 22 серпня 2016 року № 31051238 зареєстровано право власності ОСОБА_6 на вказану земельну ділянку.

ОСОБА_2 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0105 площею 0,2499 га відчужив ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 22 серпня 2016 року № 4839, посвідченим приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Федотовою О.В., яка рішенням про державну реєстрацію прав від 22 серпня 2016 року № 31045152 зареєструвала право власності ОСОБА_3 на вказану земельну ділянку.

В подальшому за заявою ОСОБА_3 від 23 серпня 2016 року № 2534 на підставі технічної документації із землеустрою здійснено поділ вказаної земельної ділянки на дві ділянки площею 0,1665 га з кадастровим номером :01:014:5100 та площею 0,0834 га з кадастровим номером :01:014:5101 без зміни цільового призначення новоутворених земельних ділянок. Рішеннями про державну реєстрацію прав державного реєстратора Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району від 23 вересня 2016 року за № 31531532 та № 31532720 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на вказані земельні ділянки.

ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0106 площею 0,2499 га відчужив ОСОБА_33 за договором купівлі-продажу від 11 квітня 2012 року за № 1159, на підставі якого Управлінням

Держкомземом у Києво-Святошинському районі 14 квітня 2012 року видано ОСОБА_33 державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ЯМ № 800927.

ОСОБА_4 належну йому земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:0108 площею 0,2488 га відчужив ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 03 жовтня 2016 року № 3061. Рішенням про державну реєстрацію прав приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грицюк П.В. від 03 жовтня 2016 року № 31676643 зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку.

В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 здійснили поділ належних їм земельних ділянок.

ОСОБА_6 здійснила поділ належної їй земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0095 площею 0,1006 га на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5213 та :01:014:5211 площею по 0,0503 га кожна.

Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:5211 зареєстровано 15 вересня 2017 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав від 20 вересня 2017 року індексний номер 37172409 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Ашірової І.В.

Право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:014:5213 зареєстровано 15 вересня 2017 року на підставі рішення вказаного державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 20 вересня 2017 року індексний номер 37174638.

ОСОБА_7 здійснила поділ належних їй семи земельних ділянок з кадастровими номерами :01:014:0096, :01:014:0099, :01:014:0109, :01:014:0110, :01:014:0111, :01:014:0112, :01:014:0113, поділивши кожну ділянку на дві земельні ділянки.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0096 площею 0,1006 га була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5612 та :01:014:5613 площею по 0,0503 га кожна.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 20 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 25 вересня 2017 року індексний номер 37252618 та індексний номер 37244552 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Панченко Ю.О.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0099 площею 0,1007 га була поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :01:014:5319 площею 0,0504 га та з кадастровим номером :01:014:5320 площею 0,0503 га.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 20 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 25 вересня 2017 року індексний номер 37239168 та індексний номер 37243781 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Ашірової І.В.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0109 площею 0,2483 га була поділена на земельні ділянки з кадастровим номером :01:014:5315 площею 0,1241 га та з кадастровим номером :01:014:5316 площею 0,1242 га.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 21 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 26 вересня 2017 року індексний номер 37266324 та від 25 вересня 2017 року індексний номер 37255443 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво- Святошинського району Київської області Панченко Ю.О.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0110 площею 0,2498 га була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5423 та :01:014:5424 площею по 0,1249 га кожна.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 21 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 27 вересня 2017 року індексний номер 37295743 та індексний номер 37289965 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Панченко Ю.О.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0111 площею 0,2500 га була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5224 та :01:014:5225 площею по 0,1250 га кожна.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 27 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 28 вересня 2017 року індексний номер 37318274 та індексний номер 37318974 державного реєстратора комунального підприємства «Центр розвитку та інвестицій Васильківського району», Київська область, Шачковської А.М.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0112 площею 0,2500 га була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5411 та :01:014:5412 площею по 0,1250 га кожна.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 15 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 19 вересня 2017 року індексний номер 37139993 та індексний номер 37141279 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Ашірової І.В.

Ділянка з кадастровим номером :01:014:0113 площею 0,2500 га була поділена на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:014:5313 та :01:014:5314 площею по 0,1250 га кожна.

Право власності ОСОБА_7 на новоутворені земельні ділянки було зареєстровано 20 вересня 2017 року на підставі рішень про державну реєстрацію прав від 22 вересня 2017 року індексний номер 37227496 та від 25 вересня 2017 року індексний номер 37241186 державного реєстратора виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Панченко Ю.О.

Факти про поділ земельних ділянок, належних на праві власності ОСОБА_7 та ОСОБА_40 , судом встановлено на підставі інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що всі земельні ділянки, щодо яких заявлено позовні вимоги про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння на користь держави, є земельними ділянками, які були передані у власність третіх осіб на підставі скасованих судом рішень Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 02 жовтня 2007 року, або земельними ділянками, утвореними шляхом об`єднання чи поділу цих земельних ділянок після їх відчуження третіми особами.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів відповідно до частини 2 статті 3 ЗК України регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).

Відповідно до статті 13 ЗК України саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (стаття 84 ЗК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина 1 статті 17 ЛК України).

Відповідно до статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 31 ЛК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини 9 статті 149 ЗК України, у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.

Отже, ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Земельні ділянки загальною площею 5,3486 га, які розташовані у с. Білогородка, Києво-Святошинського району Київської області, належать до земель лісового фонду, перебували у постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство», жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінетом Міністрів України не вчинялось.

А з огляду на те, що на сьогодні спірні земельні ділянки відносяться до лісових земель, їх розпорядником є Кабінет Міністрів України.

Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз змісту статті 388 ЦК України дає підстави для висновку, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем.

Від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша статті 388 ЦК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

За таких обставин суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та витребування земельних ділянок у добросовісних набувачів, оскільки ці ділянки із володіння власника вибули поза його волею з інших підстав, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, та відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційним щодо цих обставин.

Щодо застосування позовної давності до позовних вимог прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України про витребування земельних ділянок з незаконного володіння ОСОБА_7 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , то колегія апеляційного суду дійшла висновку, що позовну давність щодо заявлених вимог не пропущено з огляду на таке.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини 1,5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим, згідно з частинами 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Строк позовної давності за позовом, пред`явленим в інтересах держави, може починатись лише з одного моменту - дати реальної обізнаності (або можливості бути обізнаним) уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, який реалізує відповідне цивільне право, про наявність порушення права держави, та про особу порушника,

Обізнаність будь-якої іншої особи або органу про наявність порушення прав держави не може свідчити про початок перебігу строку позовної давності, оскільки останні не мають права на позов у його матеріальному розумінні та не можуть звернутись до суду з метою відновлення чи захисту порушеного цивільного права держави або її законного інтересу.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах у справі № 357/9328/15-ц від 30 січня 2019 року, у справі № 372/1036/15-ц від 07 листопада 2018 року, у справі № 359/2012/15-ц від 30 травня 2018 року, у справі № 367/6105/16-ц від 31 жовтня 2018 року вказано, що обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює свої повноваження відповідно до Закону України «Про Кабінет Міністрів України», до його безпосередніх функцій не належить здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та відсутні повноваження щодо витребування інформації від органів місцевого самоврядування та органів державної влади про ухвалені рішення із земельних питань, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень.

Колегія апеляційного суду звертає увагу на те, що Кабінет Міністрів України, який визначений прокурором у якості позивача не був учасником спірних правовідносин щодо передачі до земель запасу у с. Білогородка Білогородської сільської ради спірної земельної ділянки загальною площею 5,8000 га (лісові землі) та подальшого її відчуження на підставі рішень Білогородської сільської ради про відведення земельних ділянок громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та цивільно-правових угод.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постановах у справі № 469/1203/15-ц від 22 травня 2018 року, у справі № 372/1387/13-ц від 06 червня 2018 року, у справі № 697/2751/14-ц від 20 червня 2018 року, строк позовної давності має відліковуватися не з моменту винесення органом державної влади розпоряджень, що порушують права позивача, а з моменту, коли дані про порушення були або об`єктивно могли бути виявлені; у органів виконавчої влади (до яких відносяться і Кабінет Міністрів України) відсутня законодавча можливість самостійного встановлення факту порушення інтересів держави, у зв`язку із чим вказане у позові порушення вимог законодавства і на даний час залишається не усунутим.

В матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо інформування органом державної влади законного власника/розпорядника спірної землі про розпорядження нею чи про припинення речового права лісогосподарської установи на постійне користування землями державного лісового фонду.

Отже, Кабінет Міністрів України в силу положень статті 19 Конституції України та згідно з повноваженнями, передбаченими Земельним кодексом України, законами України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державний контроль за використанням та охороною земель», не мав можливості та повноважень самостійно дізнатися про порушення інтересів держави, які стали підставою для звернення до суду прокурора у цій справі, інакше, як з часу звернення з цим позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Як вбачається запиту прокуратури Київської області, 05 травня 2011 року на адресу голови Києво-Святошинської районної державної адміністрації, було направлено запит, де вимагалося направити завірену належним чином копію розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 26 липня 2007 року № 478 з відповідними візами керівників, у зв`язку з проведенням перевірки додержання вимог земельного законодавства на території Києво-Святошинського району Київської області.

Отже, про порушення прав держави прокурору стало відомо у 2011 році, і після здійснення перевірки заступник прокурора Київської області у листопаді 2011 року звернувся до суду із вказаним позовом, отже без пропуску позовної давності.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що саме з часу звернення з цим позовом заступника прокурора Київської області в інтересах держави позивач - Кабінет Міністрів України довідався про порушення прав держави, захист інтересів якої відповідно до статей 20,122,149 ЗК України входить до компетенції цього центрального органу виконавчої влади (аналогічні висновки щодо моменту обізнаності Кабінету Міністрів України у справах з ідентичних правовідносин дійшов Верховний Суд у постановах у справі № 367/3246/15 від 09 жовтня 2019 року, у справі №367/3240/15 від 30 жовтня 2019 року).

Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсними державних актів на право власності відповідачів ОСОБА_7 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на земельні ділянки, то колегія апеляційного суду вважає, що позовна давність також не пропущена, оскільки вказані особи залучені у якості відповідачів за заявою прокурора після отримання у 2014 році відомостей про те, що спірні земельні ділянки було відчужено їх першочерговими набувачами.

Також, колегія апеляційного суду також вважає за необхідне зазначити таке.

Завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (статті 1, 3, 15 ЦПК України).

Відповідно до частин 2, 3 статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (надалі по тексту - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Колегія апеляційного суду з огляду на характер спірних правовідносин, обставини, що встановлені судом та застосовані правові норми, не вбачає невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачів ОСОБА_7 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Витребування спірних земельних ділянок з володіння ОСОБА_7 ,, ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 на користь держави відповідає критерію законності: витребування з його власності земельної ділянки здійснюється на підставі статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом державної влади вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Сумніви суб`єктів звернення в правильності тлумачення та застосування цих норм судами не можуть свідчити про незаконність втручання в право власності.

Суспільним, публічним інтересом звернення прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель лісового фонду та передачі у власність громадянам земельних ділянок і лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Суспільний, публічний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 04 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Колегія апеляційного суду вважає, що відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить їх добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 08 липня 1986 року у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 набули права власності на спірні земельні ділянки на підставі договорів купівлі-продажу. Суд ухвалив рішення про витребування земельних ділянок з володіння вказаних відповідачів на користь держави в особі Кабінету Міністрів України, який не був стороною вказаних договорів купівлі-продажу, при цьому питання про компенсацію суд не вирішував.

Однак, це не свідчить про порушення принципу «пропорційності» при задоволенні позову прокурора Київської області в інтересах Кабінету Міністрів України про повернення в державну власність земельних ділянок, які вибули з такої власності незаконно, оскільки покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційних скарг щодо того, що у задоволенні позову треба відмовити, оскільки земельні ділянки вже забудовані, з огляду на те, що спір щодо земельних ділянок триває з листопада 2011 року і відповідачі не могли не знати про наявний спір, тому забудова здійснювалася ними на свій ризик.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Колегія апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам, з огляду на наведене вище, відповідає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - адвоката Шеховцова Олексія Дмитровича, апеляційну скаргу ОСОБА_5 , апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката Мех Наталії Володимирівни та апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко