Справа № 509/2397/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року смт Овідіополь

Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Бочарова А.І.,

при секретарі Сірман Г.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Ляшан С.А.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки, адвоката Богачева А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про визнання майна об`єктом права спільної власністю,-

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власністю, який в подальшому був уточнений, в якому просив суд:

- Визнати транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «Hyundai» модель «Getz» типу «Легковий хетчбек-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 » спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

- Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

- Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

- Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

- Визнати квартиру (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237) загальною площею 66 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що позивач і відповідачка проживали однією сім`єю (спільне проживання, спільний сімейний побут, спільні/взаємні права та обов`язки) від 2005 року до середини 2019 року. Спільне проживання забезпечувалось спільним проживанням в гуртожитку №4 Одеського Державного Аграрного університету та в квартирі в ЖК «7 Небо» (також є спірним майном). В 2007 році народилась спільна донька ОСОБА_3 .

Спільне проживання і особисті сімейні відносини не були зареєстровані сторонам як шлюб, але будучи однією сім`єю набули спільне майно:

- 23.07.2016 року - транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «HYUNDAІ» модель «GETZ» типу «ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 »;

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний НОМЕР_4 ) загальною площею 4,9кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (ЖК «7 Небо»);

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 (ЖК «7 Небо»);

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 5,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 (ЖК «7 Небо»);

- 08.08.2018 року - квартира (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237) загальною площею 66 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 (ЖК «7 Небо»).

Набуте майно зареєстроване на ім`я відповідача, але набуття здійснювалось в результаті ведення спільного побуту та використання спільних коштів, тощо.

Позивач та відповідач, проживаючи однією сім`єю, спільно брали участь у набутті спірного майна, зокрема, обоє працювали, із своїх заробітків, які за розміром співмірні, формували спільний сімейний бюджет.

Після набуття вказаного вище спільного майна будувалися спільні плани на подальше покращення спільного побуту, матеріального статку та виховання дитини.

Але, в середині 2019 року зі сторони відповідача почали проявлятися вчинки, які призводили до конфліктів в сім`ї, відповідачка, ОСОБА_2 , заявляла, що їм необхідно розлучитись. В результаті чергової суперечки відповідачка оголосила причину таких своїх заяв, і того ж дня, 06.07.2019 року, позивач, ОСОБА_1 , виїхав до іншого місця проживання/знаходження, а саме до своєї рідної сестри, за адресою АДРЕСА_5 , де тимчасово проживає і на даний час.

Іншого місця проживання та/або власного житлового нерухомого майна позивач не має.

Спільна донька позивача та відповідача проживає із відповідачкою, ОСОБА_2 , але відносини між донькою та батьком підтримуються: позивач бере участь у вихованні, утриманні/забезпеченні дитини, донька і батько спілкуються як віддалено так і зустрічаючись.

Позивач та його представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити.

Відповідачка та її представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги ОСОБА_1 повністю не визнають, вважають їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

28 жовтня 2020 року відповідачка звернулась до суду з відзивом на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що не вбачає реальних причин для проведення судового розгляду відносно позовних вимог позивача і вважає, що всі спірні питання з ОСОБА_1 можливо вирішити на основі розумних компромісів і взаємних уступків. З відповідачкою проживає малолітня дитина, відповідачка сподівалася й досі сподівається, що позивач прагнутиме вирішувати всі спірні питання щодо майна, яке він вважає нажитим за спільно зароблені кошти (що не відповідає дійсності) виключно в інтересах малолітній дитини. Позивач прекрасно усвідомлює той факт, що квартира фактично належить дочці ОСОБА_4 , так як свого часу добровільно, за спільною згодою, що не може заперечувати позивач, сторони вирішили в майбутньому переоформити квартиру АДРЕСА_6 , на ОСОБА_4 . Тому відповідачка вважає, що найбільш позитивним результатом судової справи є переоформлення квартири шляхом укладення в нотаріальному порядку договору дарування квартири на ОСОБА_5 .

Так, додатками до позову є: паперова копія електронного документа - інформаційна довідка з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, яке є недопустимим доказом: копія паспорту, копія довідки про РНОКПП, копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, других доказів немає.

Відповідачка повідомляє, що з юридичної точки зору позивач у справі не є батьком її доньки, ОСОБА_5 , так як в свідоцтві про народження ОСОБА_5 в графі «батько» вказаний не ОСОБА_1 , а ОСОБА_6 . Тому свідоцтво про народження ОСОБА_5 не може бути доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, будь-яких доказів, що підтверджують обґрунтованість і правомірність позовних вимог, позивач не надав суду разом з подачею позову.

За період спільного проживання позивач по справі, ОСОБА_1 офіційно працював лише в період з 2008 по 2009 роки, а саме молодшим оператором АЗС «Катрал», розташованої в районі площі імені Бориса Дерев`янка, тобто «пістолетником» або «заправщиком». З 2009 року і до 2019 року ОСОБА_1 підробляв на тимчасових роботах, постійного і офіційного заробітку не мав. Всі грошові кошти, на які було придбано об`єкти нерухомості, перераховані в позовній заяві позивача, були зароблені особисто відповідачкою, що підтверджується трудовою книжкою і витягом з реєстру Державному загальнообов`язкового державного соціального страхування (Реєстр застрахованих осіб) стосовно ОСОБА_2 . Частка грошових коштів, зароблених позивачем за період проживання, була незначною, і витрачалася в основному для задоволення потреб позивача, придбання продуктів і предметів побуту та вжитку.

Таким чином, джерелом набуття автомобіля «Hyundai Getz», квартири АДРЕСА_6 , а також нежитлових приміщень № 6,7 і 8 були власні кошти та праця протягом тривалого часу відповідачки.

Відповідачка також не погоджуюся з вимогами позивача про визнання права спільної сумісної власності на транспортний засіб - автомобіль «Hyundai Getz», який вона придбала в липні 2016 роки за свої власні особисті заощадження і яким вона користується по теперішній час.

У повному володінні та розпорядженні позивача є автомобіль марки «Renault Kangoo», який був придбаний сторона у 2011 році шляхом видачі продавцем довіреності на право розпорядження і управління автомобілем на ім`я ОСОБА_1 , яким він користується по теперішній час.

З огляду на вищевказане, просить суд ухвалити рішенням, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

12 лютого 2021 року позивач, ОСОБА_1 , надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що у відзиві, від імені відповідача вказано, що подібний спір можливо вирішити «без допомоги судових органів», «на основі розумних компромісів і взаємних поступків». Але, на звернення позивача «про інтерес стороною позивача розглянути пропозиції відповідача по вирішенню спору», зі сторони відповідача не надходило пропозицій. Зазначений у відзиві варіант вирішення спору, що може розуміти під собою відчуження всього майна на малолітню дитину, не є взаємовигідним (з урахуванням взаємних поступків), оскільки власником стає особа, яка не є учасником спору, і, при вказаному варіанті, за стороною відповідача залишається право користування/володіння («де-юре» як один із батьків, з якою залишилась проживати дитина, як власник майна) та право власності («де-факто» - як представник по закону дитини, яка є власником майна). За таких умов, виникає повна втрата позивачем прав на спірне майно, без компенсації. Крім того, пропозиції сторони відповідача виходять за межі предмету спору: спір ведеться стосовно спільних прав на майно, а не поділ майна чи перехід прав на майно. Пропозиції позивача, по вирішенню спору кількома варіантами, які надані стороні відповідача, залишились стороною відповідача без розгляду (без відповіді). Отже, час на очікування від відповідача пропозицій по вирішенню спору, або відповіді відповідача на пропозиції позивача, витрачений безрезультатно, а заяви відповідача, про готовність вирішити спір позасудово, є лише «вислів без дії».

У відзиві зазначено, що відповідач вважає дії позивача, по ініціюванню судового спору, такими, що «заподіює шкоду дитині, оскільки вона дуже переживає і відчуває душевні страждання і переживання». Але, ініціатором припиненням сімейних відносин стала саме відповідач; майже із часу припинення спільного проживання позивача та відповідача, у спірній квартирі, разом із відповідачем (відповідачкою) та дитиною позивача та відповідачки, проживає інший чоловік; відповідачка нещодавно народила, дитину, батьком якої є інший чоловік (не позивач); за цим усім спостерігає та поряд із цим усім знаходиться дитина позивача та відповідача.

Саме описане у абзаці вище, може викликати душевні/психологічні страждання дитини, а не судовий спір, про який дитина може і не знати, крім випадку, коли хтось із батьків буде вважати за необхідним маніпулювати дитиною та її інтересами, що спостерігається в діях відповідача.

Крім того, відповідач заявляє, що вихованням дитини займається виключно вона, але позивач також бере участь у вихованні дитини: зустрічі/спілкування (в тому числі засобами телефонного зв`язку), забезпечення коштами, купівля необхідних речей, в тому числі за запитом/проханням дитини, якій 25.03.2007 року виповнюється чотирнадцять років.

У відзиві відповідач зазначає, що паперова копія електронного документу інформаційна довідка з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, є недопустимим доказом.

Інформаційна довідка з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, навіть паперовий примірник електронного документу, має юридичну силу відповідно до постанови КМУ від 25 грудня 2015 року №1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, на інформаційній довідці, в правому нижньому куті, міститься QR-код, який, як розуміється, зчитується за допомогою смартфону із відсиланням на державний інтернет ресурс, яким сформовано дану інформаційну довідку, і де можна ознайомитись із електронним оригіналом даної довідки.

У відзиві, відповідач зазначає, що юридично, позивач не є батьком дитини, а в свідоцтві про народження зазначено батьком особу, яка має іншу фамілію ніж у позивача, але такі ж ім`я та по-батькові.

Вказана відмінність, зроблена відповідачем за власною ініціативою, без попередження позивача, при народженні дитини. При народженні дитини, позивач знаходився у від`їзді/відрядженні, а мати новонародженої дитини (відповідач), заявила батьком дитини позивача, але із фамілією відповідача. Позивач дізнався про такий вчинок відповідача пізніше, коли вже було готове свідоцтво про народження, але від даної обставини, як такої, що не важлива, відволікла значна подія - факт народження доньки.

Факт батьківства позивача легко перевірити проведенням відповідної експертизи, а оцінка факту існування спільної дитини, як один із доказів проживання позивача та відповідача однією сім`єю, підтвердиться як доказом батьківства позивача.

Автомобіль марки «RЕNAULT KANGOO» не є власність позивача чи відповідача, їм надано лише право користування (за нотаріально посвідченою довіреністю), а вигода від розпорядження долею даного майна підлягає оплаті власнику, яким не являється позивач чи відповідач.

За позовом по даній справі, розглядається право спільної власності на певне майно, як рухоме, так і нерухоме, перелічене у позові. Що стосується іншого майна, не визначеного в позові по даній справі, зокрема «RЕNAULT KANGOO», то воно не є предметом спору.

У відзиві в першому абзаці третьої сторінки, відповідач зазначає, що «за період спільного проживання позивач по справі ОСОБА_1 , офіційно працював лише в період з 2008 по 2009 роки», а «з 2009 року і до 2019 року ОСОБА_1 підробляв на тимчасових роботах, постійного і офіційного заробітку не мав».

Даним абзацом, відповідач свідомо чи не свідомо підтверджує факт спільного проживання «з 2008 року» «до 2019 року». Далі, відповідачем описується, що лише вона заробляла кошти і забезпечувала сім`ю, але опис нелегко спростовується - позивач на рівні із відповідачем (а можливо і більше) працював, що підтверджується:

- випискою із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 23.03.2012 року;

- випискою із єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 04.06.2013 року;

- витягом із реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС за формою ОК-5;

- витягом із реєстру застрахованих осіб ДРЗДСС за формою ОК-7;

- відомостями із трудової книжки ОСОБА_1 ..

Суд, заслухавши позивача та його представника, відповідачку та її представника, свідків, дослідивши наявні у справі письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 55,124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач і відповідачка проживали однією сім`єю (спільне проживання, спільний сімейний побут, спільні/взаємні права та обов`язки) від 2005 року до середини 2019 року. Спільне проживання забезпечувалось спільним проживанням в гуртожитку №4 Одеського Державного Аграрного університету та в квартирі в ЖК «7 Небо» (також є спірним майном). В 2007 році народилась спільна донька ОСОБА_3 .

Спільне проживання і особисті сімейні відносини не були зареєстровані сторонам як шлюб, але будучи однією сім`єю набули спільне майно:

- 23.07.2016 року - транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «HYUNDAІ» модель «GETZ» типу «ЛЕГКОВИЙ ХЕТЧБЕК-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 »;

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний НОМЕР_4 ) загальною площею 4,9кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (ЖК «7 Небо»);

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 (ЖК «7 Небо»);

- 21.12.2017 року - нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 5,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 (ЖК «7 Небо»);

- 08.08.2018 року - квартира (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237) загальною площею 66 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 (ЖК «7 Небо»).

Набуте майно зареєстроване на ім`я відповідача, але набуття здійснювалось в результаті ведення спільного побуту та використання спільних коштів, тощо.

Позивач та відповідач, проживаючи однією сім`єю, спільно брали участь у набутті спірного майна, зокрема, обоє працювали, із своїх заробітків, які за розміром співмірні, формували спільний сімейний бюджет.

Після набуття вказаного вище спільного майна будувалися спільні плани на подальше покращення спільного побуту, матеріального статку та виховання дитини.

Але, в середині 2019 року зі сторони відповідача почали проявлятися вчинки, які призводили до конфліктів в сім`ї, відповідачка, ОСОБА_2 , заявляла, що їм необхідно розлучитись. В результаті чергової суперечки відповідачка оголосила причину таких своїх заяв, і того ж дня, 06.07.2019 року, позивач, ОСОБА_1 , виїхав до іншого місця проживання/знаходження, а саме до своєї рідної сестри, за адресою АДРЕСА_5 , де тимчасово проживає і на даний час.

На підставі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 (ст.60 - ст.74) Сімейного кодексу України.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Так, допитані в судових засіданнях в якості свідків у справі: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , зазначили, що сторони жили разом, як чоловік та жінка. Свідок ОСОБА_7 повідомила, що знайома з ними з 2008 року, позивач завжди працював, позичала їм кошти на квартиру, меблі брали в кредит, позивач та відповідачка сплачували квартиру разом, купували холодильник, машинку та інші речі. Свідок ОСОБА_8 зазначив, що сторони жили в злагоді, підтримували один одного у всьому, донька добре відносилась до батьків. Свідок ОСОБА_9 зазначила, що сторони купували автомобіль, щоб дитину возити на навчання, позивач завжди працював, інколи неофіційно. ОСОБА_10 зазначив, що знає позивача та відповідачку, як сусідів, зустрічалися біля будинку в під`їзді. Свідок ОСОБА_11 зазначила, що познайомилась з відповідачкою, коли вона поступила на навчання, коли відповідачка завагітніла, поїхала до батьків позивача, потім приїхали до гуртожитку, їм виділили кімнату. Сторони жили добре, разом все робили. Свідок ОСОБА_12 зазначив, що бачив, як вони поживали, ходили на роботу та приходили з роботи, коли мешкали в гуртожитку, сторони купили квартиру на «7 Небі» та робили ремонт, купували меблі. Дитину возили на різні секції, до репетиторів по англійській мові, навіть купили другу машину для відповідачки, щоб дитиною займатись, дитина завжди називала позивача татом, а відповідачку мамою. Свідок ОСОБА_13 зазначив, що коли відповідачка родила доньку, отримала гуртожиток, але переїхали з позивачем до ОСОБА_13 , взяла академвідпустку, проживали у ОСОБА_13 доки дитині не виповнився рік. Потім у 2008 році позивач та відповідачка переїхали до гуртожитку, а згодом отримали квартиру. Позичали кошти та виплачували за квартиру. Свідок ОСОБА_14 пояснила, що відповідачка нічого не розказувала про сімейні відносини, зі слів свідка, в них були дуже дорогі брендові речі. Свідок ОСОБА_15 пояснив, що знає позивача та відповідачку 13 років, бачились кожен день, знає їх як чоловіка та жінку. Позивач завжди називав відповідачку дружиною, а відповідачка позивача чоловіком. Придбали квартиру в ж/м «7 Небо», на кого квартира оформлена свідку невідомо. Свідок ОСОБА_16 зазначив, що познайомились вони давно, ще коли мешкали в гуртожитку, вони разом їздили відпочивати сім`ями на море, завжди організовували посиденьки, позивач та відповідачка разом дружно все робили.

Враховуючи викладене, автомобіль марки «Hyundai Getz», нежитлове приміщення (реєстраційний номер НОМЕР_5 ) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_7 , секція № НОМЕР_6 , приміщення № НОМЕР_7 , квартира (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237) загальною площею 66 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , які перебувають у власності відповідачки, є спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, які не перебували у шлюбі між собою.

Таким чином, представлені суду докази в своїй сукупності дають можливість суду зробити висновок про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

На підставі. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов є обґрунтований, судові витрати доведені письмовими доказами, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-5, 12-13, 76, 77, 78, 80, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 , ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати транспортний засіб 2004 року випуску (виробництва) марки «Hyundai» модель «Getz» типу «Легковий хетчбек-В» з номером шасі (кузова, рами) « НОМЕР_1 » спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 4,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Визнати нежитлове приміщення (реєстраційний номер 237) загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Визнати квартиру (об`єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 237) загальною площею 66 кв.м., за адресою: АДРЕСА_4 , спільним сумісним майном, тобто об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 4 279,50 грн. (чотири тисячі двісті сімдесят дев`ять грн. 50 коп.).

Рішення може бути оскаржено в Одеський апеляційний суд протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після розгляду справи апеляційним судом і прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 09.08.2021 року.

Суддя А.І.Бочаров