Справа № 135/264/20
Провадження № 22-ц/801/719/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Мудрак А. М.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 рокуСправа № 135/264/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 адвоката Бодачевського Р. В. на ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області у складі судді Мудрак А. М. від 17 лютого 2021 року про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, такого самого змісту,

встановив:

Ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2021 року задоволено заяву ОСОБА_5 про забезпечення її зустрічного позову до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділ опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про визначення місця проживання дитини.

Визначено до набрання рішенням про визначення місця проживання дитини законної сили місце та час спілкування малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_7 за її місцем проживання у АДРЕСА_1 щотижня у будні дні з 10.00 год до 20.00 год кожного четверга; з 10.00 год до 20.00 год кожного вівторка; щомісяця у вихідні дні з 10.00 год кожної першої суботи до 20.00 год кожної першої неділі місяця та з 10.00 год кожної третьої суботи до 20.00 год кожної третьої неділі місяця. Зобов`язано батька дитини ОСОБА_3 , діда ОСОБА_2 та бабу ОСОБА_1 , за відсутності батька ОСОБА_3 передавати дитину ОСОБА_8 матері ОСОБА_7 за місцем її проживання згідно з визначеним часом спілкування матері та дитини.

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги на цю ухвалу, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, просили скасувати ухвалу і постановити нову про відмову у задоволенні заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 посилався на те, що суд першої інстанції шляхом забезпечення позову фактично вирішив спір з іншим предметом про встановлення способу і порядку спілкування дитини з матір`ю. При цьому не були враховані інтереси дитини, її думка, а також протиправна поведінка матері щодо дитини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також звертали увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції шляхом забезпечення позову поклав на них обов`язки у справі, в якій вони не є учасниками. Це позбавило їх можливості подавати свої доводи і заперечення щодо предмету спору та забезпечення позову, докази на їх підтвердження.

Представник ОСОБА_7 адвокат Зубань О. О. подав відзив на апеляційну скаргу, за яким просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як таку, що постановлена з дотриманням норм процесуального права відповідно до встановлених судом обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм

Задовольняючи заяву суд першої інстанції виходив із того, що відсутність стабільних контактів матері з дитиною створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з матір`ю, що може в подальшому утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених, оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 3 частини першої статті 150 ЦПК визначено, що позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Як роз`яснено у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частина 3 статті 150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність, зокрема, передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, чи майнових наслідків заборони відповідачу, іншим особам здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову це сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому ускладненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності ускладнення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд виходив з того, що відсутність стабільних контактів матері з дитиною створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з матір`ю, що може в подальшому утруднити виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.

З такими висновками погодитись не можна.

Так, статті 157 159 Сімейного кодексу України (далі СК України) регламентують порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Зокрема, питання виховання дитини вирішуються в основному батьками спільно. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (частина четверта статті 157 СК України).

За наявності між батьками дитини спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується органом опіки та піклування (стаття 158 СК України) або судом ( стаття 159 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Системний аналіз цих норм свідчить про те, що способи участі одного з батьків у вихованні дитини визначаються органом опіки та піклування за заявою того з батьків, хто бажає такі способи встановити чи судом шляхом пред`явлення відповідного позову.

Натомість, суд першої інстанції шляхом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини фактично вирішив питання про участь матері у спілкуванні та вихованні дитини, тобто іншу матеріально-правову вимогу (предмет позову), без подання відповідної позовної заяви та проведення судового розгляду справи у встановленому Главою 6 ЦПК України порядку.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 адвоката Бодачевського Р. В. задовольнити.

Ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 17 лютого 2021 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_7 про забезпечення позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2021 року)

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало