П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2021 року місто Маріуполь

справа № 241/1740/19

провадження № 22-ц/804/2019/21

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Лазаренко Д.Т.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Д`яконова Кристина Ігорівні, на рішення Першотравневого районного суду Донецької області у складі судді Демочко Д.О. від 08 лютого 2021 року, повний текст рішення виготовлено 11 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

20 серпня 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Д`яконова К.І., звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 є колишньою дружиною сина позивача - ОСОБА_4 .

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 14 червня 2018 року, яке набрало законної сили 17 липня 2018 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано.

Неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є онуками позивача.

Згідно із довідкою від 05 липня 2019 року № 1340, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_1 (1979 року народження), ОСОБА_9 (1982 року народження), ОСОБА_5 (1998 року народження), ОСОБА_3 (1999 року народження), ОСОБА_8 (2015 року народження), ОСОБА_7 (2017 року народження).

Відповідно до актів обстеження житлового приміщення від 28 серпня 2017 року та від 05 липня 2019 року, складених уповноваженими особами Бердянської сільської ради, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прописана, але не проживає за адресою АДРЕСА_1 з 2015 року.

Згідно із актом обстеження житлового будинку на предмет проживання, складеного уповноваженою особою Бердянської сільської ради 19 липня 2019 року, ОСОБА_2 та її неповнолітні діти - ОСОБА_8 , 2015 року народження, ОСОБА_7 , 2017 року народження, фактично проживають без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Діти зареєстровані за місцем реєстрації їх матері - ОСОБА_2 , проте фактично жодного дня за адресою АДРЕСА_1 не проживали.

Позивач просив суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Д`яконова К.І. , до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Мангушської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено.

Суд виходив з того, що визнання малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Сам по собі факт не проживання малолітніх у спірному будинку з 2015 року не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

14 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Д`яконова К.І. , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент звернення до суду з позовом ні ОСОБА_2 , ні її неповнолітні діти не є членами сім`ї позивача, належних та допустимих доказів того, що вони пов`язані з позивачем спільним побутом до суду не надано.

Факт не проживання в будинку не заперечувався відповідачкою ОСОБА_2 , проте її доводи про неможливість зареєструвати дітей в іншому місці, як підстави для відмови у задоволенні позову, не ґрунтується на вимогах закону.

Позивач ОСОБА_1 , як власник будинку, має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, усунення порушень його права власності на житловий будинок, а обов`язок щодо забезпечення неповнолітніх дітей іншим житлом та здійснення їх реєстрації є обов`язком їхніх батьків - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Доводи інших учасників справи

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 липня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Ткаченко Т.Б.

Ухвалою апеляційного суду від 05 липня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 12 липня 2021 року у справі закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до договору дарування від 21 грудня 2006 року № 6498, посвідченого державним нотаріусом Першотравневої державної нотаріальної контори Чичековим С.Ф. та зареєстрованим у реєстрі речових прав, згідно із реєстраційним написом, ОСОБА_1 належить житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.14-16).

Згідно із довідкою від 05 липня 2019 року № 1340 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_1 (1979 року народження), ОСОБА_9 (1982 року народження), ОСОБА_5 (1998 року народження), ОСОБА_3 (1999 року народження), ОСОБА_8 (2015 року народження), ОСОБА_7 (2017 року народження) (а.с.19).

Відповідно до актів про обстеження житлового приміщення на предмет проживання, складених уповноваженою особою Бердянської сільської ради 27 лютого 2017 року, 28 серпня 2017 року, 05 липня 2019 року, 19 липня 2019 року та 05 серпня 2019 року, ОСОБА_3 та її неповнолітні діти - ОСОБА_8 , 2015 року народження, ОСОБА_7 , 2017 року народження, прописані, але не проживають з 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.20-24).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника Д`яконової К.І. , які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 , суд не навів мотивів такого рішення, не з`ясував причини не проживання відповідачки в будинку позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердила, що не проживає в будинку позивача з січня 2017 року, забрала свої речі та пішла з будинку сама, і за цей період ніяких намагань повернутися або вселитися в будинок не здійснювала, мешкає в орендованій квартирі в м. Маріуполі.

Таким чином, вказані обставини свідчать про втрату відповідачкою інтересу до спірного житлового приміщення, оскільки відповідачка свідомо, без поважних причин понад один рік не мешкає в будинку позивача, комунальні послуги не сплачує, в будинку відсутні її речі, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

Огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову та визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 малолітніх ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , апеляційний суд визнає необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 29 ч. 4 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків ( усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом встановлено, що в будинку АДРЕСА_1 значиться зареєстровані малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які були зареєстрована в будинку як онуки власника, і які в контексті ст. 64 ЖК України, не є членом сім`ї власника будинку. Проте, вони, як діти сина власника спірного будинку, мають право на користування ним, однак в силу свого малолітства змушені були виселитись у зв`язку з тим, що їх мати, з якою вони проживають, свідомо, без поважних причин перестала проживати у будинку позивача.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що визнання малолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_7 такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити їх інтересам, оскільки доказів стосовно того, що вони забезпечені іншим житлом та мають можливість здійснити реєстрацію за іншою адресою суду не надано. Сам по собі факт не проживання малолітніх у спірному будинку не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом, оскільки вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до теперішнього часу повноліття не досягли, а відтак не набули повної цивільної дієздатності, що свідчить про поважність причин їх не проживання у спірному будинку, оскільки в силу свого віку вони не можуть самостійно виконувати свої обов`язки членів сім`ї власника і нести відповідальність за їх недотримання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Д`яконова Кристина Ігорівна, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 , скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Д`яконова Кристина Ігорівна , задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка міста Красний Лиман Донецької області, ІПН НОМЕР_1 ) такою, що втратила право користування жилим приміщенням у буд. АДРЕСА_1 .

В решті рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А. Попова