КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/9223/2021
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Київ

Справа № 362/585/19

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Махлай Л.Д., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року, ухвалене у складі судді Марчука О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

У січні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за час перебування у шлюбі з відповідачем вони набули спільне майно у вигляді земельної ділянки і житлового будинку, що розташований на даній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на вказані обставини та керуючись нормами сімейного законодавства щодо правового режиму спільного сумісного майна подружжя, збільшивши під час розгляду справи по суті розмір позовних вимог, позивач просить виділити їй у власність по 1/2 частині зазначеного спільного сумісного майна подружжя - житлового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,076 гектарів, для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням в частині відмови в задоволенні позову, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги позивача про поділ спільно нажитого майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що право власності відповідача на земельну ділянку та частину житлового будинку підтверджено відповідними договорами купівлі-продажу даного майна, які надійшли до суду з Васильківської районної державної нотаріальної контори. Період придбання обох об`єктів нерухомого майна припадає на час перебування позивача та відповідача у офіційно зареєстрованому шлюбі. За таких обставин є чітко визначені правові підстави віднести обидва об`єкти нерухомості до предметів поділу , як спільно нажитого майна подружжя.

Вказує, що у відповідь на запит суду Васильківське Бюро технічної інвентаризації повідомило, що у бюро відсутня інформація щодо вчинення відповідачем державної реєстрації частини житлового будинку АДРЕСА_1 .

Отже, відповідач не зареєстрував в установленому законом порядку право власності на частину спірного житлового будинку після укладення договору купівлі-продажу. Проте, відсутність державної реєстрації на вище вказану частинубудинку, жодним чином не впливає на можливість поділу цієї частини будинку, оскільки договором купівлі-продажу підтверджується факт набуття відповідачем даної частини будинку в період перебування вшлюбі. Факт відсутності державної реєстрації договору купівлі-продажу є наслідкомневчинення відповідачем таких дій або навмисно, або внаслідок своєї бездіяльності. Однак, на вище вказану частину будинку розповсюджується правовий режим, передбачений відповідними нормами матеріального права, визначеними в СК України, а тому ця частина будинку є предметом спору і підлягає поділу між сторонами.

Стверджує, що позивач довела належними і допустимими доказами наявність майна, яке було придбано за час перебування сторін у шлюбі, що підтверджено належними і допустимими доказами у вигляді укладених відповідачем договорів купівлі-продажу земельної ділянки та частини будинку.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності учасників справи відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період часу з 09 листопада 2002 року по 22 березня 2015 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у шлюбі, що підтверджується змістом рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 березня 2015 року, яким шлюб було розірвано (а.с. 54 - 55).

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначеним рішення суду встановлено, що сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільного господарства з липня 2014 року.

У період шлюбу сторони набули нерухоме майно у вигляді земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.09.2005 року, відповідачем ОСОБА_3 придбано земельну ділянку площею 0,076 гектарів, для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому відбулась зміна назви вулиці з Комінтерна на Зарічну, населеного пункту з Мала Солтанівка на Скрипки і району з Васильківського на Фастівський, в якому знаходиться спірне нерухоме майно.

Задовольняючи позовні вимоги в частині поділу між подружжям земельної ділянки шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд виходив з того, що вказана земельна ділянка є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому, в силу статті 60 СК України, належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, наявні підстави для поділу між сторонами вказаного нерухомого майна, що слід здійснити згідно із нормами частин 1 і 2 статті 70 СК України на засадах рівності часток майна дружини та чоловіка.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки у вказаній частині рішення не оскаржується, то судом апеляційної інстанції рішення суду в частині задоволення позовних вимог не переглядається.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ житлового будинку шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що такі вимоги є безпідставними і необґрунтованими, оскільки, всупереч вимогам статей 76 - 84 ЦПК України, факт набуття вказаного нерухомого майна сторонами під час шлюбу, не підтверджено відповідними доказами.

Так, за договором купівлі-продажу житлового будинку від 20.09.2005 року, відповідачем було придбано 1/2 частину незакінченого будівництвом, побудованого на 64 % житлового будинку АДРЕСА_1 .

Разом з тим, у суду відсутні дані про дату (момент) виникнення житлового будинку АДРЕСА_1 як об`єкта нерухомого майна відповідно до вимог цивільного законодавства. Також, у суду немає інформації щодо обставин реєстрації та виникнення права власності на житловий будинок за вказаною адресою в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, під час розгляду справи судом не було встановлено існування передбачених цивільним законом підстав для поділу між сторонами житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки позивач не довела факту набуття у шлюбі цього житлового будинку як об`єкта нерухомості.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено факту набуття сторонами за час їх перебування у шлюбі житлового будинку АДРЕСА_1 , а тому у задоволенні вказаних позовних вимог суд відмовив.

Виходячи з наявних у матеріалах справи, досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 20 вересня 2005 року, посвідченим державним нотаріусом Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Павленко Н.В. за реєстровим № 1-2766, ОСОБА_3 купив 1/2 частку незакінченого будівництвом, побудованого на 64% житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказана 1/2 частка незакінченого будівництвом, побудованого на 64% житлового будинку належить продавцю ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Васильківською державною нотаріальною конторою 04.12.1993 року за реєстровим № 1-8728 ( а.с. 200).

З викладеного вбачається, що фактично у шлюбі подружжям було придбано 1/2 частину незакінченого будівництвом, побудованого на 64% житлового будинку.

Разом з тим, жодних доказів про те, що у період шлюбу 1/2 частина незакінченого будівництвом побудованого на 64% житлового будинку, придбаного на ім`я ОСОБА_3 , була завершена будівництвом та введена в експлуатацію, матеріали справи не містять.

Як вбачається з матеріалів справи, інша 1/2 частина вказаного житлового будинку належить на праві власності сторонній особі - ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно - 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 94,5 кв.м., житловою площею 62,9 кв.м. ( а.с. 162).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами статей 177-179, 182 цього Кодексу, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, у судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 200/22329/14-ц .

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною із сторін.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 вересня 2016 року по справі № 6-47цс16.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, не зважаючи на відсутність в матеріалах справи жодних доказів тих обставин, що 1/2 частина незавершеного будівництвом, побудованого на 64% житлового будинку, була за період шлюбу добудована подружжям та введена в експлуатацію, позивач ОСОБА_1 та її представник в апеляційній скарзі наполягають на необхідності визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку.

Проте такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки всупереч ст. 331 ЦК України позивачем не доведено, що зазначена 1/2 частина незавершеного будівництвом житлового будинку набула статусу нерухомого майна, як об`єкта цивільних прав, про що правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відсутність державної реєстрації права власності не є перешкодою для визнання права власності на 1/2 частину будинку за другим із подружжя, за вищевикладених обставин є безпідставними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Не зважаючи на те, що такий об`єкт незавершеного будівництва є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для поділу вказаного майна між подружжям, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Однак позивачем заявлені вимоги саме про визнання права власності на 1/2 частину будинку, а відповідні позовні вимоги щодо об`єкту незавершеного будівництва, з урахуванням ступеню готовності будинку до експлуатації, не заявлялись, до матеріалів справи будь-яких доказів щодо ступеню готовності будинку до експлуатації станом на липень 2014 року, коли сторони припинили ведення спільного господарства, надано не було, як і не надано іншої технічної документації на 1/2 частину житлового будинку.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів та цитування норм законодавства.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Махлай Л.Д.

Немировська О.В.