Справа № 545/1871/15-ц
Провадження № 2/545/1/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2021 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі :

головуючого судді - Гальченко О.О.,

з участю секретаря - Лисенко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача 06.07.2015 року звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.05.2007 року укладено кредитний договір № PLKPG100003830, згідно умов якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 25 505,00 дол. США, терміном до 14.05.2027 року, а остання зобов`язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_1 кредит у сумі 25 505,00 дол. США. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором за ОСОБА_1 станом на 09.06.2015 року має заборгованість 20 125,12 дол. США, яка складається з :

- 18 019,53 дол. США - заборгованість за кредитом;

- 1 084,96 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 44,44 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

- 6,57 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

- 11,85 дол. США - штраф ( фіксована частина );

- 957,77 дол. США - штраф ( процентна складова ).

Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши клопотання про розгляд даної справи за його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає їх задовольнити.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд даної справи за її відсутності за участю її представника.

Представник відповідачки в особі адвоката - Гайтота І.М. позов не визнала з підстав вказаних у додаткових письмових запереченнях.

Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`вившихся, належно повідомлених сторін, по наявним матеріалам справи.

Судом встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 16.05.2007 року укладено кредитний договір № PLKPG100003830.

За умовами п.п. 7.1. та 7.2. кредитного договору визначено, що банк взяв на себе зобовязання надати ОСОБА_1 , як позичальнику кредитні кошти у розмірі 25 505,00 доларів США на строк по 14 травня 2027 року, зі сплатою 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16.05.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Пприватбанк» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу - Москівцем В.А. 16.05.2007 року та зареєстрований в реєстрі за № 1616, відповідно до якого ОСОБА_1 , передала в іпотеку однокімнатну квартиру на 5-му поверсі п`ятиповерхового цегляного будинку, загальною площею 35,9 кв.м. в АДРЕСА_1 .

В пункті 33.2. іпотечного договору зазначено, що кредит надано в сумі 30 705,00 дол. США, а щомісячний платіж складає 341,31 доларів США.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона ( позикодавець ) передає у власність другій стороні ( позичальникові ) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору ( ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України ).

За змістом ст. ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно розрахунку заборгованості в матеріалах справи заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 20 125,12 дол. США, що по курсу НБУ на 09.06.2015 року становить 424 640,10 грн.

З даним розрахунком заборгованості відповідачка не погодилася та подала клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 28.09.2018 року призначена судова економічна експертиза, проведення якої доручено Полтавському відділенню при Харківському науково-дослідному інституті судових експертизи ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса.

Судовим експертом Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експерзив ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса О.М. Шейко за результатами проведення експертизи складено висновок № 1547/1548/1549 від 30.11.2018 року.

Експертизою встановлено, що наявність в валютній касі відділення ПАТ КБ «Приватбанк» іноземної валюти доларів США в розмірі 20 800 на день видачі кредиту документально не підтверджується. А також, видачу кредиту готівкою, згідно п. 7.1. кредитного договору № PLKPG100003830 від 16.05.2007 р., ОСОБА_1 в розмірі 20 800 дол. США підтвердити не представляється можливим.

Також, наявність в валютній касі відділення ПАТ КБ «Приватбанк» іноземної валюти доларів США в розмірі 4 705 на день видачі кредиту документально не підтверджується. А також, видачу кредиту готівкою, згідно п. 7.1. кредитного договору № PLKPG100003830 від 16.05.2007 р., ОСОБА_1 в розмірі 4 705 дол. США підтвердити не представляється можливим.

Оригіналів первинних документів «Заява на видачу готівки № 301 від 16.05.2007 року», «Заява на видачу готівки № 302 від 16.05.2007 року» ( відповідно до Додатку 8 до «Інструкції про касові операції в банках України» ) за підписом отримувача ОСОБА_1 на клопотання експерта про надання додаткових документів, необхідних для проведення даної експертизи, не надано.

В наданих на дослідження матеріалах справи міститься копії первинних бухгалтерських документів : «Заява на видачу готівки № 301 від 16.05.2007 року», «Заява на видачу готівки № 302 від 16.05.2007 року», за якою отримувачем вказано ОСОБА_1 .

Дана копія касового документу «Заява на видачу готівки № 301 від 16.05.2007 року» не відповідає вимогам «Інструкції про касові операції в банках України», затвердженої Постановою правління НБУ від 14.08.2003 № 337 ( додаток 8 ), вимогам інших законодавчих та нормативно-правових актів щодо оформлення первинних бухгалтерських документів, а також п. 5.27. Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, затверджених наказом Держспоживстандарту від 07.04.2003 року.

Дані факти судовий експерт Шейко О.М. підтвердив в судовому засіданні, та повідомив, що в валютній касі відділення ПАТ КБ «Приватбанк» 16.05.2007 року, тобто на день видачі кредиту, іноземної валюти доларів США в розмірі 20 800,00 та 4 705,00 не було.

В свою чергу висновком експерта встановлено, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № PLKPG100003830 від 16.05.2007 р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк», який є додатком до позовної заяви, станом на 09.06.2015 року, з врахуванням того, що щомісячний платіж повинен складати 273,05 дол. США ( а не 341,31 дол. США, що сплачувалось позичальником ) документально не підтверджується.

Виходячи з даних показників по квитанціям позичальника внесків до каси банку коштів для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № PLKPG100003830 від 16.05.2007 р.:

- на 6 776,24 дол. США перевищують показники по банківській виписці за рахунком № НОМЕР_1 , з врахуванням того, що щомісячний платіж повинен складати 273,05 дол. США. ( відповідно до кредитного договору PLKPG100003830 від 16.05.2007 р. ).

- на 155,02 дол. США перевищують показники по банківській виписці за рахунком № НОМЕР_1 , з врахуванням того, що щомісячний платіж повинен складати 341,31 дол. США. ( відповідно до договору іпотеки від 16.05.2007 р. ).

Експертом зазначено, що відповідно до досліджених документів, які містяться в матеріалах судової справи ОСОБА_1 не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором PLKPG100003830 від 16.05.2007 року, а навпаки мається переплата.

Проведена судово-економічна експертиза від 30.11.2018 р. встановлено, що позичальником сплачено до каси банку коштів для погашення кредитної заборгованості на 6 776,24 дол. США більше ніж зазначено по банківській виписці, отже заборгованість складає ( 18 019,53 дол. США - 6 776, 24 дол. США ) 11 243,29 дол. США.

Суд, заслухавши сторін, експерта, дослідивши докази, якими обґрунтовується та заперечується позов, прийшов до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав..

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Заперечуючи проти позову, сторона відповідача посилалася на неможливість застосування умов п.7.1. кредитного договору щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Розглядаючи вказане заперечення та проаналізувавши і дослідивши матеріали даної цивільної справи, чинне законодавство та судову практику з цього приводу, суд погоджується з зазначеними доводами та зазначає наступне.

Так, п.7.1. кредитного договору № PLKPG100003830 від 16.05.2007 року передбачається сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту щомісяця в період сплати в розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту. Згідно наявних у справі розрахунків заборгованості по даному кредитному договору, це становить 41,60 доларів США щомісяця.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20.02.2020 року по справі № 545/1320/19 було відмовлено в позові ОСОБА_1 в зв`язку з пропуском строку позовної давності. Але, в даному рішенні суд дійшов висновку, що несправедливими є положення даного кредитного договору, які містять умови п. 7.1. щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту та п. 6.2. щодо винагороди за проведення додаткового моніторингу, які з урахуванням вищевикладеного суд визнав недійсними. Строк для заявлення цих вимог був пропущений позивачем в іншому судовому провадженні, але при розгляді даної справи суд не позбавлений права визнати факт сплати винагороди за надання фінансового інструменту несправедливими умовами кредитного договору та відмовити в задоволенні позовних вимог в частині врахування в заборгованість за тілом кредиту винагороди за надання фінансового інструменту.

Відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд приймає до уваги вищевказані мотивувальні висновки судів вищих інстанцій в цій частині, однак з урахуванням предмету спору по даній цивільній справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а також того, що Полтавським районним судом Полтавської області в задоволенні позову ОСОБА_1 ( по справі № 545/1320/19 ) було відмовлено виключно у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, то з урахуванням доводів сторін та поданих заяв по суті справи суд вважає за можливе розглядати вказані вище доводи ( заперечення ) сторони відповідача відносно винагороди за надання фінансового інструменту в межах даного цивільного позову.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством, нормативно-правовими актами Національного банку та угодами ( договорами ) між клієнтом і банком.

Відповідно до п.3.6. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо ), або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо ) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин ( укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо ).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору ) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2 та 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору ) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із чч.1, 2, 4 та 5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець ( виконавець, виробник ) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах зі споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Вказаний висновок міститься в постановах Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 та від 12.09.2012 року у справі № 6-80цс12.

З урахуванням сукупності викладеного слід дійти висновку, що у кредитному договорі PLKPG100003830 від 16.05.2007 року не зазначається, які саме послуги за вказану винагороду надаються споживачеві ( щодо фінансового інструменту ).

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на момент укладення спірного договору ) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Верховний Суд у свій постанові від 20.02.2019 року також вказав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки, надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки, надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

З розрахунку заборгованості по кредитному договору позичальника ОСОБА_1 вбачається, що за період з 16.05.2007 року по 09.06.2015 року позичальником сплачено винагороди за надання фінансового інструменту на загальну суму 3 993,60 доларів США.

Враховуючи, що фінансовий інструмент є несправедливою умовою, сума боргу за тілом кредиту повинна бути зменшена на розмір сплаченої позичальником винагороди та становить: 7 249,69 доларів США ( 11 243,29 доларів США - 3 993,60 доларів США = 7 249,69 доларів США ). Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що до стягнення з відповідача у справі в межах даного позову на користь позивача підлягає сума 7 249,69 доларів США як заборгованість за тілом кредиту станом на 09.06.2015 року.

Враховуючи викладене та те, що за умовами кредитного договору відсотки нараховуються на суму залишку заборгованості за кредитом, провівши відповідні розрахунки з приводу нарахованих та сплачених відсотків на суму фінансового інструменту з 16.05.2007 року по 09.06.2015 року суд приходить до висновку, що підстав для стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 766,77 доларів США ( в межах заявлених позовних вимог ) при таких обставинах, не має.

Також, з огляду на встановлені обставини справи, положення ст.ст. 526,549,550,551, 1054 ЦК України, неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, а також наявний у справі розрахунок заборгованості по кредитному договору в частині нарахування пені, суд приходить до висновку, що з відповідача у справі належить стягнути на користь позивача 6,57 доларів США як пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за кредитним договором.

Крім того заявлені Позивачем вимоги про одночасне стягнення з Відповідача штрафу та пені за прострочення сплати суми кредиту та відсотків свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржників подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов`язання ( прострочення виконання грошового зобов`язання ), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Враховуючи, що умовами договору не передбачено одночасне стягнення декількох видів неустойки штрафів та пені за порушення кредитних зобов`язань, суми штрафів заявлених позивачем, до стягнення з відповідача не підлягають.

Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України викладеної в Постанові від 11.10.2017 року по справі № 6-1374цс17, зазначено, щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів ( фіксованої частини та процентної складової ) суд керується наступним.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки ( пені, штрафу ). Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Також, з Ухвали ВСУ від 15.12.2010 року ( нов. розг. 336, 338 ЦПК, провадження № 6-9583св10, ЄДРСРУ 12965052 ), вбачається такий висновок : «Пунктами 4.3., 4.4. кредитного договору передбачена відповідальність за порушення зобов`язання, а саме : пеня в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення та штраф у розмірі 10% від суми кредиту. Тобто, за одне й те саме порушення зобов`язанням передбачена подвійна відповідальність одного виду. При цьому в ст. 61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення».

Таким чином, у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідачки штрафів у розмірі 11,85 дол. США штраф ( фіксована частина ), 957,77 дол. США штраф ( процентна складова ) - слід відмовити.

Щодо стягнення комісії слід зазначити про те, що у кредитному договорі відсутня умова щодо сплати комісії та її розміру.

Крім того не зрозуміло, з чого складається комісія, за яку саме послугу банк її нараховує.

Адже відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, а саме відповідно до Постанови Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року, провадження № 6-1746цс16 роз`яснено щодо неправомірності нарахування Банками комісії, суди повинні керуватися наступним.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Згідно із ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються змінив будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець ( виконавець, виробник ) неповинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Суди апеляційної та касаційної інстанцій, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

В даному випадку, умови щодо сплати комісії та її розмір взагалі у договорі відсутні, тому банк неправомірно розподіляв кошти, які були сплачені ОСОБА_1 на комісію.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути заборгованість у розмірі 7 574,45 дол. США, яка виникла станом на 09.06.2015 р., а саме :

-7 249,69 долара США заборгованість за тілом кредиту ;

-318,19 долара США заборгованість за відсотками ;

-пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 6,57 доларів США.

Керуючись ст. 12, 13, 141, 263-265 ЦПК України, ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України,- суд

В И Р І Ш И В :

Позов Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № PLKPG100003830 від 16.05.2007 року станом на 09.06.2015 року в сумі 7 574,45 доларів США, яка складається з :

- 7 249,69 долара США заборгованість за тілом кредиту ( сім тисяч двісті сорок дев`ять доларів шістдесят дев`ять центів );

- 318,19 долара США заборгованість за відсотками ( триста вісімнадцять доларів дев`ятнадцять центів );

- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 6,57 долара США ( шість доларів п`ятдесят сім центів ).

Також, стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приватбанк» сплачений судовий збір частково, а саме пропорційно до частини задоволених вимог у сумі 2 000 гривень.

В решті вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення надруковано суддею в нарадчій кімнаті та є оригіналом.

Суддя: О. О. Гальченко