м.Вовчанськ Харківської області
Справа 617/877/21
Провадження 2/617/502/21
Вовчанський районний суд Харківської області
у складі: головуючого - судді Петрової Н.М.
за участю секретаря судового засідання Павлюкової С.М.
представника позивача адвоката Примакової Г.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вовчанську Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житлом, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності будинок АДРЕСА_1 . Так як відповідач ОСОБА_2 є сином позивача, був прописаний у вищевказаному будинку та проживав як член сім`ї. З 2009 року він з метою працевлаштування переїхав на постійне місце проживання до м.Севастополь, створив там сім`ю. У зв`язку з формальною реєстрацією сина, позивач позбавлений можливості отримати субсидію на опалювальний сезон, що затрудняє позивачу, як власнику, виконувати обов`язки, передбачені ст.64 ЖК України, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. Виписати сина поза судового порядку неможливо, оскільки останній мешкає за межами України і не може в`їхати на територію України.
Ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 09 червня 2021 року відкрито загальне позовне провадження, справа призначена до підготовчого судового засідання.
Ухвалою суду від 08.07.2021 підготовче провадження у вищевказаній цивільній справі закрито, справа призначена до судового розгляду.
В судовому засіданні представник позивача на підставі договору про надання правової допомоги від 25.05.2021 адвокат Примакова Г.О. підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи своєчасно та належним чином, своїм правом на подання відзиву на позов та доказів, на підтвердження заперечень проти позову, не скористався, про причини своєї неявки суд не сповістив.
Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України визначені наслідки неявки учасника справі у судове засідання.
Зокрема, згідно з частиною 3 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Відповідно до частини 2 статті 191 Цивільного процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
При цьому, відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Водночас, оскільки суд надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд розглядає справу за відсутності відповідача.
При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 року у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
При одночасному існуванні умов, передбачених ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, на праві власності, посвідченого 24.02.1977 державним нотаріусом Вовчанської державної нотаріальної контори Харківської області за реєстровим номером 131, Черкашину М.А. належить будинок АДРЕСА_1 (а.с.4-5).
Згідно копії домової книги у будинку АДРЕСА_1 , з моменту закінчення будівництва будинку і до теперішнього часу зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с.6-7).
Відповідно до копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , відповідач ОСОБА_2 є сином позивача ОСОБА_1 (а.с.8).
Допитані в судовому засіданні свідкі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили суду, що відповідач ОСОБА_2 з 2009 року не мешкає в спірному будинку, так як є громадянином Російською Федерації, мешкає в м. Севастополь разом зі своєю сім`єю, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в будинку не має.
Згідно довіреності від 31.05.2014, посвідченої приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу Каленкович О.М., ОСОБА_2 довірив своїй матері ОСОБА_3 зняти його з реєстраційного обліку з адреси: АДРЕСА_1 (а.с.20-21).
Відповідно до копії паспорта № НОМЕР_2 , виданого 01.10.2014 УФМС Росії по м.Севастополю, ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 23.10.2014 (а.с.22).
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним.
Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За правилами ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як вбачається з роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.
Так як ОСОБА_2 не проживає у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 2009 року, є громадянином Російської Федерації, з 23.10.2014 має постійне місце реєстрації за іншою адресою: АДРЕСА_2 , наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 259, 264, 265, 280-286 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи втратившою право користування житлом - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_3 , ІПН НОМЕР_4 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3

Повний текст рішення складено 11.08.2021

СУДДЯ Петрова Н.М.