Справа № 159/233/21
Провадження № 2/159/407/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області у складі головуючого судді Лесика В.О.,

за участю секретаря Посполітак Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ковелі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Орган опіки та піклування Люблинецької селищної ради, приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук Альона Юріївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Люблинецької селищної ради Ковельського району, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Кушнерук Альона Юріївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначила, що з 11.02.2007 року по 25.05.2012 року з відповідачем ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду 25.05.2012 року. Під час перебування у шлюбі у них народилась донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу вони примирились та продовжували проживати однією сім`єю без повторної реєстрації шлюбу.

23.04.2013 року ОСОБА_3 було придбано за договором купівлі- продажу квартиру АДРЕСА_1 і фактично з цього часу вони всі разом вселились до неї та продовжували проживати як одна сім`я до 2017 року.

Після цього, закривши квартиру на ключ відповідач неодноразово висловлював вимоги про їх виселення з даної квартири, оскільки має намір її продати.

Намагаючись запобігти порушенню законних прав неповнолітньої дитини вона була змушена звертатись до органу опіки та піклування Люблинецької селищної ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини за адресою квартири. За результатами розгляду її заяв було обстежено житлово-побутові умови проживання дитини у квартирі, а також в квартирі де вони зареєстровані, але не проживають.

Їх дочка є дитиною з інвалідністю, а тому потребує окремої кімнати. Не зважаючи на дану обставину відповідач 20.10.2020 року вказану квартиру продав ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу і таким чином позбавив права на житло їх спільну дитину.

Позивач вважає, що вказаний договір купівлі-продажу квартири підлягає визнанню недійсним з посиланням на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 Сімейного кодексу України.

Звертає увагу суду, що орган опіки та піклування селищної ради не надавав дозвіл відповідачу на продаж квартири, а тому відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення правочину щодо нерухомого майна є підставою визнати такий правочин недійсним, оскільки він порушує житлові права дитини.

Ухвалою від 02.03.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі і визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

У відзиві на позов ОСОБА_3 зазначив, що заявлені вимоги не визнає при цьому вказує, що з часу розірвання шлюбу, тобто з 25.05.2012 року не проживав з позивачкою без реєстрації шлюбу та спільним побутом із нею не був пов`язаний.

23.04.2013 року за власні кошти придбав у приватну власність 2-х кімнатну квартиру в АДРЕСА_1 , в зазначеній квартирі позивач не зареєстрована і не проживала.

Твердження позивачки, що вона не має іншого житла не відповідає дійсності, оскільки остання після розірвання попереднього шлюбу придбала 2-х кімнатну квартиру в АДРЕСА_3 , де вона з донькою зареєстрована, однак право власності на дану квартиру оформлено на її батька.

Після укладення шлюбу вони проживали саме у вказаній квартирі.

Зазначає також, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири він жодним чином не порушив вимог ст.177 Сімейного кодексу України, здійснивши продаж квартири без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

У відповіді на відзив позивач вказала, що на підтвердження викладеного у відзиві відповідач не надав жодного доказу такої позиції. Спірна квартира була і є єдиним житлом їх неповнолітньої дитини з інвалідністю, а квартира АДРЕСА_3 у її власності не перебуває, що підтверджено договором купівлі-продажу квартири від 27.03.2000 року.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити за безпідставністю з мотивів які викладені у відзиві на позов.

Допитаний як свідок ОСОБА_3 показав, що в 2013 році після розірвання шлюбу з позивачкою, його батьками, за власні кошти, було придбано спірну квартиру, яка була зареєстрована за ним. Тоді ж, через деякий час він, його колишня дружина та дочка вселились до неї та стали проживати фактично по різним кімнатах. Подружніх стосунків не підтримували, спільного господарства не вели.

Ствердив, що після одруження з позивачкою, проживали в квартирі останньої де вона і дочка зареєстровані. Після одруження сестри позивачки її сім`я, без його згоди, була вселена в цю квартиру, а тому він зі своєю сім`єю був змушений наймати інше житло.

Після придбання у власність спірної квартири позивач та дочка були вселенні до неї, оскільки продовжував піклуватися про них, однак відмовив в їх реєстрації в цьому житлі, із-за поведінки позивача, яка без його відому вселила в квартиру, де вони проживали, сім`ю своєї сестри, позбавивши таким чином на проживання, в ній його та членів сім`ї.

Коли виникла необхідність продати житло, він завчасно попередив про такий намір позивача. Не заперечував і не заперечує на даний час, що їх спільна дочка у випадку згоди може проживати з ним у квартирі, яку він наймає.

Він також показав, що на момент продажу квартири вона була вільною. Ствердив, що його батьки і він пропонували позивачеві за спільні кошти з її родиною придбати для неї та дочки квартиру однак, остання від такої пропозиції відмовилася.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, відзиву, клопотання та будь яких заяв не подав.

Третя особа орган опіки та піклування у своїй заяві позов підтримує в повному обсязі, вважаючи, що укладеним договором порушено право дитини на житло.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу Кушнірук А.Ю. в судове засідання не з`явилась, письмово повідомивши про розгляд справи у її відсутності. В поданих суду поясненнях вказала, що відповідачем були надані їй всі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу квартири, сторонам були роз`яснені вимоги ст.27 Закону України «Про нотаріат», за даними державних реєстрів було перевірено відсутність обтяжень, арештів щодо квартири і враховуючи, що будь-яких обставин, які би суперечили законодавству чи перешкоджали посвідченню договору виявлено не було.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази у справі приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.02.2007 року який було розірвано за рішенням суду 25 травня 2012 року. Сторони від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено відповідним свідоцтвом про народження, а також встановлено, що вона має інвалідність з дитинства і їй призначено державну соціальну допомогу до 18-ти річного віку.

Довідкою виконавчого комітету Люблинецької селищної ради від 17.09.2020 року підтверджено, що на той час ОСОБА_2 проживала без реєстрації в будинку АДРЕСА_1 даного населеного пункту в квартирі АДРЕСА_1 з 2013 року, даний факт підтверджено також і Актами обстеження житлово-побутових умов відповідно від 16.06.2020 та 18.09.2020 року.

У відповідності до Витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.09.2020 року ОСОБА_3 мав у приватній власності квартиру за вищевказаною адресою з 23.04.2013 року. На даний час з 20.10.2020 року власником даної квартири є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач та неповнолітня дитина сторін зареєстрована в АДРЕСА_3 , а фактично проживають по АДРЕСА_7 вказаного населеного пункту.

Допитані в судовому засіданні свідки показали наступне.

Свідок ОСОБА_5 ствердив, що неповнолітня дитина сторін навчається в Любленецькій школі по індивідуальній програмі із-за стану здоров`я. На його думку такій дитині бажано мати свою кімнату, однак батько самоусувався від утримання та виховання дитини.

Свідок ОСОБА_6 показала, що фактично утриманням та вихованням дитини займається мати. Відповідач часто виїжджає на заробітки, а коли повертається то проживає у помешканні своєї матері або у співмешканки. Житлово-побутові умови проживання дитини сторін бажають бути кращими.

Свідок ОСОБА_7 (мати відповідача) показала, що дійсно після розірвання шлюбу вона та її чоловік, за власні кошти, для свого сина в 2013 році придбали спірну квартиру. Після проведення там ремонту, син із-за батьківської турботи, вселив до неї колишню дружину та їх спільну дитину.

Після продажу квартири, вони пропонували ОСОБА_1 разом з онукою проживати у неї або за спільні кошти з її батьками придбати для них малосімейну квартиру, однак на таку пропозицію позивач відмовилася. Ствердила також, що на час продажу квартири, вона була вільною від мешканців, так як позивач дізнавшись про її продаж добровільно залишила це житло.

На даний час, позивач з нею фактично не спілкується, син не заперечує щоб донька проживала з ним в квартирі яку він наймає.

З показань свідка ОСОБА_9 слідує, що їй відомо про факт придбання для сина батьками ОСОБА_3 спірної квартири.

Свідок ОСОБА_10 показала, що зі сторонами по справі перебуває у звичайних відносинах. Ій відомо, що позивач з ОСОБА_3 та їх донькою у спірній квартирі проживали 6-7 років. Також, те що позивачем до шлюбу було придбано квартиру в якій вони проживали приблизно 10 років. Після одруження з відповідачем, вони деякий час проживали у ній, а потім залишили її.

Ствердила також, що батьки відповідача побудували будинок (незавершене будівництво) продали його за 15000 доларів США і за ці гроші та відповідні заощадження і позику придбали квартиру для сина, тобто спірну квартиру за 25000 доларів США.

З наведених вище доказів слід прийти до висновку, що на момент продажу спірної квартири вона належала на праві приватної власності відповідачу, в ній ніхто не був зареєстрований та не проживав, вона не перебувала під арештом, заставою і т.п. і щодо неї не були застосовані будь які заборони та обмеження на укладення договору купівлі-продажу.

Встановлені зазначені обставини не оспорювалися в судовому засіданні сторонами.

Що стосується правомірності укладення договору купівлі-продажу квартири без згоди на те органу опіки та піклування то слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що нікчемним є правочин у разі його вчинення без дозволу органу опіки та піклування у визначених законом випадках, зокрема за статтею 71 ЦК України, відповідно до якої опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов`язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Відповідно до статей 58, 59 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Згідно з частиною першою статті 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Зі змісту частини першої статті 71 ЦК України, частини першої статті 224 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його вчинено опікуном всупереч інтересам дитини без дозволу органу опіки та піклування, згода цього органу необхідна лише у випадку, коли дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Такий же, правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-232цс16, підстав відступити від якого Верховний Суд не встановив.

ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дитини, не є її опікуном, а тому на нього не поширюються обмеження, передбачені статтею 71 ЦК України.

Щодо наявності правових підстав для недійсності правочину

Оцінюючи доводи щодо відсутності правових підстав для визнання оскаржуваного правочину недійсним відповідно до правил статей 203, 215 ЦК України, суд врахувує таке.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Установивши, що ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дитини, яка проживала як член сім`ї власника у спірній квартирі, слід дійти висновку, що для укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири згоди органу опіки і піклування не потребувалося.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, неповнолітня дитина сторін, мала право лише на проживання у спірній квартирі до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу.

Враховуючи, що права та інтереси неповнолітньої дитини вчиненням оспорюваного правочину не порушені, то відсутні правові підстави для визнання його недійсним. Дитина має право на проживання за місцем проживання кожного з батьків, а тому її житлові права відчуженням квартири, що належала її батькові, не порушені.

Відповідно до частини першої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Аналогічна позиція викладена в Постанові ВС від 20.03.2019 року у справі №1612/2343/12.

Отже, з наведених вище підстав, суд приходить до висновку про безпідставність позову.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 89, 141, 263-268 ЦПК України,ст.ст.58, 59, 71, 215, 203, 224, 242, 383, 405 ЦК України, ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних дітей», ст.ст.17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.141, 177 СК України, суд-

У Х В А Л И В :

У позові ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Повний текст рішення складено та підписано без його проголошення 13.08.2021 року.

Головуючий: В.О.Лесик