Провадження № 22-ц/4808/467/21
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Василишин Л.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Мельник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену суддею Мелещенко Л.В. 22 січня 2021 року в м. Івано-Франківську у справі за поданням заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Богака Я.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа,

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року заступник начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Богак Я.В. звернувся в суд з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Подання мотивовано тим, що на виконанні в Івано-Франківському МВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) перебуває виконавче провадження №54444569 з виконання виконавчого листа, виданого 18.10.2016 року Івано-Франківським міським судом про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості на загальну суму 63716 швейцарських франків 13 сантимів та 23753,68 грн., яка складається зі строкової заборгованості по кредиту у розмірі 58310 швейцарських франків 13 сантимів, поточної заборгованості по процентах у сумі 501 швейцарських франків 62 сантимів, простроченої заборгованості по процентах у сумі 4903 швейцарських франків 79 сантимів, пені за несвоєчасну сплату процентів у сумі 23753,68 грн.

Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» виконавцем 19.08.2017 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Однак рішення суду боржником не виконано, декларацію не подано.

В ході примусового виконання рішення встановлено, що ОСОБА_2 не перетинав державний кордон України, проте має паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Станом на даний час рішення суду боржником не виконано, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів.

З огляду на наведене просив подання задовольнити.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 січня 2021 року у задоволенні подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, стягувач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, прийнятою на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин, що мають істотне значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На його думку твердження суду про те, що були відсутні обставини, які свідчать про ознайомлення боржника із відкриттям виконавчого провадження, є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки на стадії заміни сторони у даному виконавчому провадженні брав участь представник боржника ОСОБА_2 адвокат Дзюба Р.О.

Зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження у боржника були наявні кошти для виконання зобов`язання, про що свідчить факт оплати ним 28000 грн. за надання правової допомоги адвокату ОСОБА_5 у цивільній справі №344/20511/19 під час її розгляду в Івано-Франківському міському суді. Однак за час перебування виконавчого документа на примусовому виконанні у відділі ДВС боржник не сплачував на виконання рішення суду жодних коштів, як і не подав декларацію про свої доходи та майно, обов`язок подання якої встановлений для нього постановою про відкриття виконавчого провадження.

Також посилається на те, що за боржником ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб VOLKSWAGEN Transport 1999 року випуску, проте місцезнаходження вказаного рухомого майна боржником не повідомлено.

Вважає, що викладені вище обставини свідчать про ухилення боржника від оплати боргу та відсутність у нього наміру такий борг погашати.

Просить ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22.01.2021 року скасувати та постановити нову, якою подання заступника начальника Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Богака Я.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 без вилучення паспортного документа задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник апелянта адвокат Мартиненко В.В. доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник боржника ОСОБА_2 - адвокат Широких Ю.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Представник Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника боржника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до п. 31 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.10.2016 рокузадоволено позовні вимоги за первісним позовом Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 05.03.2007 року станом на 27.08.2015 року на загальну суму 63716 швейцарських франків 13 сантимів та 23753,68 грн., що складається зі строкової заборгованості по кредиту у розмірі 58310 швейцарських франків 13 сантимів, поточної заборгованості по процентам у сумі 501 швейцарських франків 62 сантимів, простроченої заборгованості по процентах у сумі 4903 швейцарських франків 79 сантимів, пені за несвоєчасну сплату процентів у сумі 23753,68 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк по 1218,00 грн. судового збору. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про визнання поруки припиненою відмовлено (т. 1, а.с. 166-170).

На виконання вищевказаного рішення суду 23.03.2017 року було видано виконавчі листи (т. 2, а.с. 3, т. 3, а.с. 3, 35-36).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 04.10.2019 року, залишеною в силі постановою Верховного Суду від 01.04.2020 року, у виконавчих провадженнях з примусового виконання вказаних виконавчих листів замінено стягувача ПАТ УкрСиббанк на його правонаступника ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 266-268).

Встановлено також, що постановою головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 19.08.2017 року було відкрито виконавче провадження №54517511 з виконання виконавчого листа №344/14408/2015 про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості на загальну суму 63716 швейцарських франків 13 сантимів та 23753,68 грн. (т. 3, а.с. 33-34).

Згідно відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України №6.3-4962/6-19 від 08.05.2019 року на запит державного виконавця ОСОБА_2 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 13.05.2008 року органом видачі 2610 (т. 3, а.с. 37).

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №0.184-17104/0/15-19-Вих від 11.05.2019 року на запит державного виконавця Муховський В.В. з дати видачі виконавчого листа кордон України не перетинав (т. 3, а.с. 38-39).

Як вбачається з інформаційної довідки №228602843 від 19.10.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 , на яку постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.05.2020 року накладено арешт у ВП №40825815 (т. 3, а.с. 30-31).

Постановляючи ухвалу про відмову у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не надано доказів того, що ним вчинено всі дії, передбачені ЗУ Про виконавче провадження, спрямовані на стягнення заборгованості, а також не надано достатніх доказів, які б свідчили про ухилення боржника від покладених на нього зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Так, статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частин першої, третьої статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначення випадків тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013 року поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню відповідно до положень, встановлених частиною третьою статті 12 ЦПК України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Оскільки, відповідно до положень статті 441 ЦПК України подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим більше, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Також Верховним Судом Українизазначено, що про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону №606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обґрунтовуючи подання про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, державний виконавець посилався на ухилення останнього від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. Однак, як вбачається зі змісту подання, обґрунтованість та вмотивованість звернення до суду із такими вимогами приватний виконавець обумовлює лише наявністю невиконаного рішення суду про стягнення заборгованості та тим, що боржник ОСОБА_2 не з`являвся на виклики до державного виконавця та не вчиняв дій на виконання даного рішення.

Разом з тим, відповідно до ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 3 ст. 18 даного Закону передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей;здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням;викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу;отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до вимог абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка діяла на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Однак будь-яких даних про те, що державним виконавцем вчинялися дії по виявленню рахунків та/або стан рахунків боржника, руху коштів та операцій за рахунками боржника, його доходів, транспортних засобів та іншого рухомого майна, матеріали подання не містять, як і не містять даних про направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження у відповідності до вимог вищевказаної статті.

Також в матеріалах справи відсутні відомості про те, що виконавець здійснював виклики боржника ОСОБА_2 , а останній ухилявся від явки до державного виконавця для надання пояснень про причини невиконання рішення суду.

Посилання державного виконавця на те, що боржником безпідставно не подано декларацію про доходи та майно не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю декларацію про доходи та майно протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження, про що і зазначено у відповідній постанові, однак даних про те, що така постанова була направлена боржнику у встановленому Законом порядку виконавцем не представлено.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та зміст подання старшого державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, зокрема, відсутність у поданні вказівки на дії ОСОБА_2 , які свідчать про ухилення від виконання рішення суду, а також те, що у матеріалах справи відсутні доводи, які підтверджують факт умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього зобов`язань, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати ОСОБА_2 таким, що свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішення зобов`язань.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення подання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що боржник свідомо ухиляється від виконання рішення суду та не вчиняє жодних дій, спрямованих на таке виконання у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості, зокрема: наявні грошові кошти, останній оплачував послуги адвоката, то колегія суддів не бере такі до уваги, оскільки вказані обставини не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження та його умисного ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Твердження сторони апелянта про те, що боржнику від свого представника під час розгляду справи про заміну сторони виконавчого провадження повинно було стати відомо про наявність даного виконавчого провадження також не спростовують висновків місцевого суду, оскільки сама обізнаність боржника про те, що відносно нього відкрито виконавче провадження про стягнення коштів не може свідчити про ухилення ним від виконання своїх зобов`язань.

При цьому обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись тільки після здійснення державними виконавцями всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає передчасними вимоги про застосування до ОСОБА_2 як до боржника з метою виконання ним своїх боргових зобов`язань такого заходу впливу, як тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов`язує можливість скасування ухвали, і висновків суду не спростовують, тому у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити на підставі ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Л.В. Василишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 5 квітня 2021 року.