Справа № 638/3564/21
Провадження № 2/645/1661/21

Р І Ш Е Н Н Я
09 серпня 2021 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Алтухова О.Ю.,
секретар судового засідання Калягіна М.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати по оплаті житлово-комунальних послуг у сумі 31 362,09 грн.
Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 14 квітня 2021 року вказана цивільна справа передана до Фрунзенського районного суду м. Харкова для розгляду за підсудністю.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року за відповідачем визнано право власності на 1/2 частину вказаного нерухомого майна. За період часу з 05 лютого 2018 року по 12 лютого 2021 року ОСОБА_1 сплачено комунальні послуги на загальну суму 62 724, 18 грн. Будь-яких договорів щодо користування квартирою сторонами не укладено. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України). Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування.
Провадження у справі відкрите 18 травня 2021 року та призначене судове засідання.
30.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , в якому останній просив відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог та зазначив, що на сьогоднішній час право власності на частку квартири АДРЕСА_1 не зареєстроване за ОСОБА_2 , в зв`язку із приховуванням правовстановлюючих документів позивачем. Право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону, в зв`язку із чим ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у даній справі. У квартирі відповідач не зароеєстрований, з жовтня 2014 року там не проживає. У квартирі окрім позивача з 10.12.2003 року зареєстрована ОСОБА_4 , якій 29.08.2020 року виповнилося 18 років. На думку відповідача, вказана особа також повинна приймати участь у фінансуванні витрат на комунальні послуги. Розрахунок суми, яка підлягає стягненню з відповідача, не є обґрунтованим, оскільки позивачем не враховані ті послуги, які надаються за даними лічильників, не враховане те, що деякі комунальні послуги надаються по кількості зареєстрованих у житлі осіб. Окрім того, квитанція про сплату комунальних послуг не є доказом підстави виникнення відповідного платежу.
Позивач та її представник адвокат Кучінська І.С., у судове засідання не з`явилися. Позивач в позові, а її представник окремою заявою, просили суд розглядати справу за відсутності сторони позивача.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Вергун М.М. проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві.
Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку.
У частині першій статті 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у порядку регресу (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц).
Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України.
Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети
Верховний Суд у постанові від 19.08.2020 у справі № 703/2200/15-ц визнав помилковим висновок про те, що, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини щодо розподілу витрат на утримання спірної квартири, відповідач житлово-комунальними послугами не користувався, то відсутні підстави для стягнення з нього витрат за вказані послуги.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2003 року квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_1 (а.с. 8,9).
Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2019 року, яке набрало законної сили 22.10.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволені, розподілене спільне майно подружжя, набуте в період шлюбу, у вигляді квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10-11).

Згідно ч. 4 ст. 83 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сторона відповідача у цій справі стверджує, що в зв`язку із відсутністю у відповідних реєстрах запису про право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , він є неналежним відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Зав положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд у постанові від 24.01.2020 р. у справі № 910/10987/18 зазначив, що за змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Необхідно також враховувати, що звернення ОСОБА_2 до суду (справа № 645/3040/19) - це вольовий акт, яким особа свідомо приймає рішення про необхідність вирішення питання про поділ майна подружжя, враховуючи строки давності у такій категорії справ, особа свідомо може і не скористатися правом на поділ майна.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах заведено вважати, що кожен власник діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Тому відсутність реєстрації права власності не позбавляє особу права власності на майно.

Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади м.Харкова станом на 04.08.2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована позивач ОСОБА_1 та з 10.12.2003 року дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 12).

Члени сім`ї власника майна, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 69).

З долучених до позову банківських квитанцій (а.с. 18-63) вбачається, що за період часу з 05 лютого 2018 року по 12 лютого 2021 року ОСОБА_1 сплачено на адресу ряду комунальних служб, а саме: КП «Харківські теплові мережі», АК «Харківобленерго», ТОВ «Харківгаззбут», КП «Комплекс з вивозу побутових відходів», ПрАТ «Харківенергозбут», КП «Харківводоканал», КП «Жилкомсервіс» - комунальні послуги на загальну суму 62 724, 18 грн.

Половину вказаної суми, яка складає 31 362, 09 грн, позивач просить стягнути з відповідача.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За положеннями ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд вважає, що позивачем не надано достатньої кількості належних та допустимих доказів на підтвердження суми позовних вимог, оскільки із представлених суду квитанцій неможливо встановити: чи саме такі суми, які сплачені позивачкою, були нараховані комунальними службами за кожний розрахунковий період, на яку кількість осіб були нараховані комунальні платежі на квартиру АДРЕСА_1 . Не надано доказів того, які саме комунальні послуги нараховуються за відомостями лічильних приладів.

Таким чином, у задоволенні позову ОСОБА_1 належить відмовити за недоведеністю позовних вимог, що не позбавляє позивача права, зібравши належні та допустимі докази на підтвердження її позовних вимог, повторно звернутися до суду із позовом про відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг.

Керуючись ст. ст.12, 13, 81, 141, 258, 259, 264-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат по оплаті житлово-комунальних послуг відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Харківської області або через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повний текст судового рішення складено 11.08.2021 року.

Суддя: