Справа № 761/8780/20
Провадження №2/369/2048/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2021 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря Мазурик Д.С.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (Денисенка Михайла Антоновича) до ОСОБА_1 про визнання нікчемності правочину та застосування правових наслідків його недійсності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд:

визнати нікчемною постанову Помісного Собору Української Православної Церкви Київського Патріархату із місцем проведення у ОСОБА_2 від 15.12.2018;

застосувати правові наслідки недійсності нікчемної постанови Помісного Собору Української Православної Церкви Київського Патріархату із місцем проведення у ОСОБА_2 від 15.12.2018, а саме: зобов`язати ОСОБА_1 припинити використання нікчемної постанови Помісного Собору Української Православної Церкви Київського Патріархату із місцем проведення у ОСОБА_2 від 15.12.2018 в органах державної влади.

При цьому позивач в підтвердження нікчемності спірної постанови вказував на порушення публічного порядку ведення заходу від 15.12.2018 як ОСОБА_3 та незаконне застосування відповідачем правових наслідків чинності цієї, на думку позивача, нікчемної постанови.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2020 позовну заяву Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета ( ОСОБА_4 ) до ОСОБА_1 , про визнання нікчемності правочину та застосування правових наслідків його недійсності передано до Києво-Святошинського районного суду Київської області за територіальною юрисдикцією.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25.05.2020 було відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.04.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду невідомі.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі.

У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку, що провадження у даній справі слід закрити, виходячи з наступного.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України визначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Верховного суду від 19.05.2021 у справі № 761/25084/20 за позовом ОСОБА_5 і всієї Руси-України Філарета ( ОСОБА_4 ), в рамках якої він просив, в тому числі й визнати недійсним рішення, оформлене оскаржуваною у цій справі постановою Помісного Собору Української Православної Церкви Київського Патріархату із місцем проведення у ОСОБА_2 від 15.12.2018, висновки в якій з огляду на предмет спору у цій справі суд повинен враховати в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, було встановлено наступне.

Помісний собор - це собор єпископів та інших кліриків, мирян, помісної церкви або певної її області для обговорення та вирішення питань і справ віровчення, релігійно-морального життя, устрою, управління і дисципліни

В УПЦ КП вища влада в галузях віровчення, церковного управління і церковного суду - законодавча, виконавча і судова - належить Помісному Собору. Собор скликається Патріархом Київським і всієї Руси-України, а в разі його смерті Місцеблюстителем разом зі Священним Синодом за мірою необхідності, але не рідше як один раз на п`ять років. Помісний Собор складається з єпархіальних та вікарних архиєреїв, представників кліру, чернецтва, духовних навчальних закладів і мирян, а також Вищої Церковної Ради. Процедура виборів на Помісний Собор делегатів від кліру, чернецтва, духовних навчальних закладів і мирян та їх кількість встановлюється ОСОБА_6 та Священним Синодом.

Помісний Собор УПЦ КП: тлумачить вчення Православної Церкви на підставі Священного Писання і Священного Передання, на підставі постанов і правил семи Вселенських Соборів, зберігаючи єдність з Помісними Православними Церквами; вирішує канонічні, богослужбові, пастирські та інші питання, які стосуються внутрішньої чи зовнішньої діяльності, зберігаючи єдність, чистоту православної віри, християнської моралі та побожності; затверджує, змінює, анулює і роз`яснює свої постанови, які стосуються церковного життя, канонізує святих і встановлює відповідні богослужбові чинопослідування; приймає Статут про управління УПЦ КП та затверджує зміни і доповнення до нього, прийняті ОСОБА_7 ; обирає Патріарха Київського і всієї Руси-України за процедурою, встановленою Статутом. Помісний Собор затверджує постанови Архиєрейських Соборів і оцінює діяльність Священного Синоду і Синодальних установ; Також Помісний Собор утворює або анулює органи церковного управління; встановлює процедуру всіх церковних судів; піклується про справедливі відносини між церквою і державою, відповідно до Статуту і чинного законодавства України; приймає рішення з питань взаємовідносин з іншими православними церквами; звертається до української пастви з посланнями.

15.12.2018 у Храмі святого благовірного князя ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ) до відкриття Об`єднавчого Собору відбувся Помісний Собор УПЦ КП.

Помісний Собор УПЦ КП під головуванням Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета, зібравшись у Храмі святого благовірного князя ОСОБА_8 ( ОСОБА_2 ), бажаючи увійти у канонічне спілкування з Повнотою Вселенського Православ`я та у зв`язку з утворенням єдиної автокефальної ПЦУ, постановив:

1. Припинити діяльність релігійного об`єднання УПЦ КП шляхом об`єднання та приєднання до утворюваної ПЦУ.

2. Припинити чинність Статуту про управління УПЦ КП.

3. Припинити діяльність усіх статутних органів релігійного об`єднання УПЦ КП.

4. «Київська Патріархія УПЦ КП», яка відповідно до її статуту (пункт 1) є релігійним адміністративним центром та центральним виконавчо-розпорядчим органом УПЦ КП, припиняє свою діяльність як юридична особа після створення та реєстрації релігійної організації «Митрополія УПЦ».

5. Всім єпархіальним архієреям УПЦ КП, а також керівникам релігійних організацій, які перебували у її складі, взяти до уваги викладені вище пункти та після утворення єдиної помісної автокефальної ПЦУ увійти до її складу шляхом внесення відповідних змін у статути релігійних організацій, не припиняючи їх статусу юридичної особи.

Таким чином, 15.12.2018 згідно з рішенням власного Помісного Собору, УПЦ КП припинила свою окрему діяльність, а вся її повнота увійшла до складу ПЦУ.

Єдина автокефальна ПЦУ створена того ж дня Об`єднавчим Собором як Помісна УПЦ згідно з канонічними правилами, зокрема 34 Апостольського правила, і як релігійне об`єднання згідно із законодавством України.

Отже, на підставі рішень Помісного собору УПЦ КП від 15.12.2018 релігійне об`єднання УПЦ КП припинило свою діяльність, а релігійна організація «Київська Патріархія УПЦ КП», яка відповідно до її статуту була релігійним адміністративним центром та центральним виконавчо-розпорядчим органом УПЦ КП, після створення та реєстрації статуту релігійної організації «Київська Митрополія УПЦ (ПЦУ)» увійшла до складу релігійного об`єднання УПЦ (ПЦУ).

Оскаржувана постанова Помісного Собору УПЦ КП від 15.12.2018 є рішенням найвищого органу влади в галузях віровчення, церковного управління і церковного суду (законодавчої, виконавчої, судової) УПЦ КП.

Верховний Суд констатував, що право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у параграфі 24 свого рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних, кримінальних чи господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

При вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 ГК України, відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Тому судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

Статтею 35 Конституції України гарантовано, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова.

Отже, в Україні діє принцип взаємного невтручання держави та церкви, який ґрунтується на конституційній нормі про відокремленість церкви від держави.

Законом № 987-XII передбачено, що церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 987-XII релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до статті 12 Закону № 987-XII статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації.

Статтею 16 Закону № 987-XII визначено, що діяльність релігійної організації може бути припинено у зв`язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією. Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. Реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. У разі порушення релігійною організацією, що є юридичною особою, положень цього Закону та інших законодавчих актів України її діяльність може бути припинено також за рішенням суду. У судовому порядку діяльність релігійної організації припиняється лише у випадках: 1) вчинення релігійною організацією дій, недопустимість яких передбачена статтями 3, 5 і 17 цього Закону; 2) поєднання обрядової чи проповідницької діяльності релігійної організації з посяганнями на життя, здоров`я, свободу і гідність особи; 3) систематичного порушення релігійною організацією встановленого законодавством порядку проведення публічних релігійних заходів (богослужінь, обрядів, церемоній, походів тощо); 4) спонукання громадян до невиконання своїх конституційних обов`язків або дій, які супроводжуються грубими порушеннями громадського порядку чи посяганням на права і майно державних, громадських або релігійних організацій. Суд розглядає справу про припинення діяльності релігійної організації у порядку позовного провадження, передбаченому ЦПК України, за заявою органу, уповноваженого здійснювати реєстрацію статуту конкретної релігійної організації, або прокурора.

Верховний Суд зазначив, що на підставі рішень Помісного Собору УПЦ КП від 15.12.2018 релігійне об`єднання УПЦ КП припинило свою діяльність, а релігійна організація «Київська Патріархія УПЦ КП», яка була релігійним адміністративним центром та центральним виконавчо-розпорядчим органом УПЦ КП, після створення та реєстрації статуту релігійної організації «Київська Митрополія УПЦ(ПЦУ)» увійшла до складу релігійного об`єднання УПЦ (ПЦУ).

Тобто, релігійне об`єднання УПЦ КП припинило свою діяльність шляхом об`єднання й приєднання до УПЦ (ПЦУ), всі функції статутних органів колишнього УПЦ КП перейшли до компетенції відповідних керівних органів УПЦ (ПЦУ), які отримали всі повноваження й юридичні підстави для прийняття відповідних рішень щодо майбутнього тих релігійних організацій, які перебували у складі колишнього релігійного об`єднання УПЦ КП.

Священний Синод УПЦ (ПЦУ) як керівний орган цього релігійного об`єднання на своєму засіданні 27.07.2019 (Журнал № 43) ухвалив рішення про припинення діяльності релігійної організації «Київська Патріархія УПЦ КП» шляхом приєднання до релігійної організації «Київська Митрополія УПЦ(ПЦУ)», про що зроблено відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Отже, УПЦ КП припинила свою діяльність шляхом об`єднання та приєднання до ПЦУ, всі функції статутних органів цього релігійного об`єднання перейшли до компетенції відповідних органів ПЦУ. Вся повнота УПЦ КП увійшла до складу новоствореної помісної автокефальної церкви - ПЦУ, а релігійним центром, що представляє ПЦУ, створену шляхом об`єднавчого процесу, є релігійна організація «Київська Митрополія УПЦ(ПЦУ)».

Основоположним рішенням, яке стало підставою для початку процедур припинення діяльності релігійного об`єднання УПЦ КП шляхом об`єднання та приєднання до ПЦУ, є оскаржуване у цій справі рішення Помісного Собору УПЦ КП від 15.12.2018, тобто рішення найвищого органу влади в галузях віровчення, церковного управління і церковного суду (законодавчої, виконавчої, судової) УПЦ КП.

Рішення, що прийняті статутними органами релігійного об`єднання у межах своїх повноважень, є виключно внутрішньою діяльністю релігійної організації. Втручання органів державної влади у здійснювану в межах закону діяльність релігійної організації чи релігійного об`єднання, не допускається.

Отже, держава, у тому числі і судова влада, не має права втручатись у діяльність церкви, зокрема переглядати (ревізувати, скасовувати) рішення найвищого органу влади в галузях віровчення, церковного управління і церковного суду, тобто законодавчої, виконавчої, судової влади УПЦ.

Верховний Суд констатував, що оскарження Святійшим Патріархом Київським і всієї Руси-України Філаретом ОСОБА_4 дійсності рішень Помісного Собору УПЦ КП від 15.12.2018 з підстав недотримання вимог Статуту про управління УПЦ КП в судовому порядку є, по суті, залученням держави в особі її судових органів до надання аналізу дотримання канонічними утвореннями: УПЦ КП та УПЦ (ПЦУ) - а саме їх статутними органами, в тому числі й Помісним Собором УПЦ КП, вимог їхніх внутрішніх документів, а саме: Статуту про управління УПЦ КП та Статуту ПЦУ, тобто втручанням держави у внутрішню діяльність церкви, що суперечить частині третій статті 35 Конституції України та статті 5 Закону № 987-XII.

Правовідносини щодо прийняття найвищим органом влади релігійного об`єднання-Помісним Собором УПЦ КП - рішення від 15.12.2018, а також і правовідносини, які виникли у зв`язку із прийняттям указаного рішення, є правовідносинами, що виникли всередині церкви. Спори, щодо оскарження рішення найвищого органу влади церкви не підлягають вирішенню в національних судах.

Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення, прийняті Помісним Собором, не є рішеннями, що можуть бути перевірені національним судом на відповідність вимогам законодавства чи статуту релігійної організації (об`єднання), оскільки такі рішення є внутрішньою діяльністю церкви. Здійснення державою в особі суду ревізії (перевірки) таких рішень свідчитиме про втручання останньої в діяльність церкви шляхом перебирання на себе функцій церковного суду, що є неприпустимим, позаяк порушує Конституцію України та закони України.

Законодавець надав релігійним організаціям в Україні право автономно здійснювати свою діяльність, визначати напрями цієї діяльності, утворювати в своєму складі необхідні органи, для провадження діяльності, і зокрема, вирішувати відповідні спори, у випадку їх виникнення, відокремлено від держави. Суди наділені повноваженням розглядати спори щодо релігійних організацій, проте у визначених випадках, наприклад, трудові спори, майнові спори тощо.

Такі висновки узгоджуються із висновками Верховного Суду, сформульованими у постанові колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.07.2018 у справі № 909/1012/17, згідно з якими, спір, який виник між двома релігійними організаціями, тобто всередині Церкви, відносини між якими регулюються Кодексом Канонів Східних Церков, а не актами цивільного чи господарського законодавства, є внутрішньоцерковним спором, має вирішуватися церковним судом і не підлягає розгляду в національних судах жодної юрисдикції.

Церковний суд - орган здійснення правосуддя у справах, що належать до відання церкви (релігійної організації), а також процесуальна діяльність такого органу. Таким чином, саме на церковний суд покладається розгляд спорів, що стосуються внутрішньоорганізаційної діяльності церкви і релігійної організації.

А отже, так як з огляду на зміст позовних вимог та їх обґрунтування даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у цій справі слід закрити.

З урахуванням викладеного та правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19.05.2021 у справі № 761/25084/20, керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ст.ст. 4, 19, 255, 258, 260, 261, 263, 354ЦПК України суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Провадження у справі за позовом Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета (Денисенка Михайла Антоновича) до ОСОБА_1 про визнання нікчемності правочину та застосування правових наслідків його недійсності закрити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ч. 2 ст. 261 ЦПК України, тобто з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому цю ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому цієї ухвали суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: Патріарх Київського і всієї Руси-України Філарет ( ОСОБА_4 ), РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: 01004, м. Київ, вул. Пушкінська, 36.

Відповідач : ОСОБА_1 , РНОКПП невідомий, адреса: АДРЕСА_1 .

Суддя: Т.В. Дубас