Єдиний унікальний номер 725/2609/20
Номер провадження 2/725/425/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2021

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Галичанського О.І.,

при секретарі І.М. Симик ,

за участю представників сторін і представника третьої особи ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа , яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про витребування майна із чужого незаконного володіння ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до Першотравневого районного суду м. Чернівці із вищевказаним позовом , уточнюючи вимоги якого , вказує, що являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

Даний будинок позивачка отримала у спадок на підставі заповіту від 04.08.1981 року від своєї сестри ОСОБА_5 . В будинок позивача, відповідачі вселилися самовільно та незаконно користуються майном. Дозволу на вселення відповідачів у спадкове майно позивачка не надавала . Факт проживання відповідачів в будинку підтверджується довідкою з ТОВ «ТД Укрвторресурс». Додає, що у зв`язку із самовільним захопленням відповідачами вищезазначеного спадкового майна, вона позбавлена можливості розпоряджатися, користуватися та володіти ним.

Вказує, що неодноразово зверталася до відповідачів із проханням, щоб звільнили та повернули її спадкове майно, проте переговори залишаються безрезультатними , відповідачі й досі продовжують користуватися та проживають в будинку

Вважає, що відповідачі зобов`язані повернути їй майно, яке утримується незаконно, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене , просить суд витребувати від відповідачів на її користь житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , шляхом повернення позивачу в користування даний житловий будинок.

У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила задовільнити позов.

У судовому засіданні представник відповідачів заперечував проти задоволення позову з підстав , викладених у відзиві на позов.

Вказав , що спір про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, позбавлення права користуватися жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку між нею та ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та іншими, вже розглядався в судовому порядку.

Обставини щодо законності вселення і проживання відповідачів у будинок АДРЕСА_1 , в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиціальними і не підлягають доказуванню в даній справі. Спір між позивачкою та відповідами вже вирішувався судом . За результатами його розгляду , позивачці було відмовлено у задоволенні позовних вимог до відповідачів про усунення перешкоду користуванні майном.

Вказують , що у разі задоволення зазначеного позову, мати ОСОБА_2 (відповідач) змушена буде залишити місце проживання, не маючи іншого житла, та відповідно співвідповідачі - її малолітні діти - сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , також, втратять своє місце проживання, що порушить права інтереси останніх, передбачені чинним законодавством.

Стверджують , що позовні вимоги є безпідставними , а тому , на їх думку, задоволенню не підлягають. Додотково пояснив , що позивачка багато років поспіль проживає за кордоном і будь-яких перешкод у тому , щоб вона користувалася своєю власністю, відповідачі не чинять.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з"явився. Про причини неявни не повідомив.

У судовому засіданні представник третьої особи вказав , що не підтримує позовні вимоги , оскільки донька власника має право користуватися житлом разом із малолітніми дітьми.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

З ч.1 ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема, ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , що підтверджується копією Витягу №7741391 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.5 ).

Згідно довідки ТОВ «ТД Укрвторресурс» №208 від 21.01.2020 р. у будинку АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_2 - дочка, ОСОБА_8 - внука, ОСОБА_3 - внук. (а.с. 6).

Відповідач ОСОБА_7 за зазначеною адресою не зареєстрований, однак позивач посилається на те, що останній проживає у її будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Жодний доказ, наданий позивачем, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо підтвердження наявності майна у незаконному володінні відповідачів.

У постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) Велика Палата Верховного Суду, висловила правову позицію про те, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача. Предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше.

Тобто майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування, якщо позивач надасть докази, а саме підтвердження право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею.

Згідно наданих доказів , право власності за позивачкою на спірне майно було визнано за рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04.07.2013 року .( а.с. 19).

Згідно довідки ТОВ «ТД» Укрвторресурс» № 208 від 21.01.2021 року , донька позивачки ОСОБА_2 зареєстрована у вказаному майні 02.07.1993 року, ОСОБА_3 ( внук позивачки)-зареєстрований 22.03.2016 року , ОСОБА_4 (внук) - 31.10.2017 року.

Матеріалами справи не підтверджено той факт , що донька позивачки та її діти були зареєстровані у спірному будинку без згоди позивачки та наданням нею відповідних документів на право власності .

Відповідно до постанови КМУ № 207 від 02.03.2016 року "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру " для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї .

Відповідно до даних норм законодавства , доказів на неправомірність реєстрації відповідачів у спірному будинку , суду не надано.

Враховуючи , що донька позивачки разом із своїми малолітніми дітьми зареєстрована за згаданою адресою , тому і має право на користування даним майном. Зворотнього суду не надано.

Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами ст. ст.387, 388 ЦК України. П.19 вказаної Постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування на підставі ст.387 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених в цій статті, а саме підтвердження право власності позивача на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Отже, заявляючи вимогу про витребування майна із чужого незаконного володіння позивач має довести належними доказами, що його майно знаходиться у незаконному фактичному володінні відповідача.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у статтях 12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідачі є членами сім`ї власника, які були вселені до будинку за її згодою, позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких , виникає можливість витребувати майно з чужого володіння : систематичне руйнування будинку, використання не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття, неможливість спільного проживання.

Крім того, позивач вказувала на те, що вона зареєстрована за адресою: Російська Федерація, постійно проживає у Республіці Польща, у спірному будинку вона не зареєстрована, що також спростовує доводи позовної заяви про неможливість спільного проживання у зв`язку з порушенням відповідачами правил співжиття, оскільки доказів проживання разом з відповідачами, або того, що саме внаслідок протиправних дій відповідачів позивач не проживає у спірному будинку, позивачкою не надано.

Враховуючи, що будь яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного рухомого майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

Відповідно ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-77,81, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 328, 387 ЦК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Чернівецького апецяційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський