П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021року м. Київ

Справа № 757/46888/19-ц

Провадження: № 22-ц/824/11758/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Іванової І.В., Пікуль А.А.

секретар Івасенко І.А.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Козлова Р.Ю.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що між нею та ОСОБА_1 06 червня 2003 року було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на момент фактичного припинення шлюбних відносин залишилися проживати разом в нею. Шлюбні відносини були припиненні, оскільки в сім`ї не було взаємопорозуміння у вирішенні сімейних проблем, а також внаслідок зловживання відповідачем спиртними напоями, на підставі чого постійно виникали сварки. На теперішній час суміснегосподарствосторони не ведуть, збереження сім`ї не можливе, а тому просила суд розірвати шлюб,укладенийміж нею та відповідачем.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання шлюбу недійсним з моменту його укладення, в якому вказав, що укладений з позивачкою шлюб є фіктивним, оскільки він погодився на реєстрацію шлюбу з позивачкою на умовах його реєстрації у квартирі позивачки та усиновлення нею його сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після формальної реєстрації шлюбу, вони не вели спільного господарства, не проживали разом та не виховували дітей, у зв`язку з чим просив суд визнати укладений між сторонами шлюб недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 06 червня 2003 року за актовим записом №224 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 768,40 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову про визнання шлюбу недійсним.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не встановлено коли саме та з якого часу були припинені шлюбні відносини. Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що він та ОСОБА_2 ніколи не жили разом, не вели спільне господарство і разом не виховували дітей, діти у позивачки не від нього. Факт вживання ним алкогольних напоїв жодним чином не підтверджений. Також суд першої інстанції не допитав свідків, про допит яких він просив у зустрічній позовній заяві. Належні та допустимі докази тієї обставини, що між сторонами були шлюбні відносини в матеріалах справи відсутні. Більше того, у справі № 757/49096/19 про стягнення аліментів ОСОБА_2 зробила заяву про те, що не проживала з ним у шлюбі та не вела спільне господарство принаймні останні 7 років, однак, вказаний доказ він, ОСОБА_1 не зміг отримати через встановлені у країні карантинні заходи, у зв`язку з чим просив суд витребувати вказаний доказ.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 липня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги та зазначила, що ОСОБА_1 жодного разу не порушував питання щодо проведення судово-генетичної експертизи для встановлення батьківства, а тому його доводи про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не є його дітьми є надуманими. Окрім того. У період шлюбу ними, сторонами, було придбано нежилі приміщення та автомобіль. У березні 2020 року ОСОБА_1 в суді першої інстанції заявив клопотання про надання строку для примирення терміном в 6 місяців, в якому фактично визнав, що перебуває з нею у шлюбі, від якого має двох дітей. У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із з позовом про визначення місця проживання дітей, а у листопаді про стягнення з неї, ОСОБА_2 , на свою користь аліментів. Донька ОСОБА_4 з 2008 року зареєстрована разом з батьком за адресою АДРЕСА_1 . Свідки, яких відповідач просив допитати як при розгляді даного позову, так і позову про визначення місця проживання дітей є одними і тими ж особами, отже, їх свідчення не можуть вважатись достовірними. Необґрунтованим вважала і клопотання про витребування аудіо без зазначення того, яку обставину цей запис може підтвердити чи спростувати. Звертала увагу не те, що до моменту звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_1 не ініціювались позови про визнання укладеним між ним шлюбу недійсним, а тому подання зустрічної заяви є виключно небажанням сплачувати аліменти на користь дітей та ділити спільне майно. Вживання чи не вживання відповідачем алкогольних напоїв не має жодного відношення до встановлення обставин, на які вона посилається як на обґрунтування своїх позовних вимог. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення позивачки, яка з`явилась в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 06 червня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

У шлюбі у сторін народилося двоє спільних дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та розгляду справи судом примирення між сторонами не відбулось, кожна із сторін не вважає можливим збереження сім`ї, а подальше спільне життя подружжя буде суперечити інтересам кожної із сторін. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених позовних вимог.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі,за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно достатті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання такого шлюбу.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суд першої інстанції, ураховуючи те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач жодних заперечень не надав, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про розірвання шлюбу.

Відповідачем в поданій апеляційній скарзі не заперечується, а навпаки підтверджується той факт, що він і ОСОБА_2 не підтримують шлюбно-сімейні відносини.

Будь-яких доказів, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, які б спростовували позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 суду надано не було, а тому підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 у суду немає.

В той же час, суд першої інстанції, дійшовши по суті правильного висновку про розірвання шлюбу, неповно встановив обставини у справі, зокрема, час, коли між сторонами припинились шлюбні стосунки.

В судовому засіданні ОСОБА_2 вказала, що шлюбно-сімейні відносини між нею та чоловіком припинились у січні 2013 року після того, як ОСОБА_1 скоїв ДТП, в якій загинула людина.

У своїх письмових поясненнях, направлених до суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 також зазначив, що з позивачкою не проживає та не веде спільне господарство принаймні з січня 2013 року.

Незважаючи на незначні розбіжності в поясненнях сторін щодо періоду, з якого сторони перестали підтримувати шлюбні стосунки, колегія суддів вважає, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинено саме у січні 2013 року.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних про розірвання шлюбу підлягає зміні шляхом доповнення мотивувальної частини рішення висновком суду про те, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинено у січні 2013 року.

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні зустрічного позову, колегія суддів вважає, що такий висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 38 СК України підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу.

Стаття 22 СК України визначає шлюбний вік, який для чоловіків та жінок становить вісімнадцять років.

Стаття 24 СК України встановлює добровільність шлюбу.

Стаття 25 СК України забороняє жінці та чоловікові одночасне перебування більше ніж в одному шлюбі.

Стаття 26 СК України обмежує можливість перебування у шлюбі окремих осіб між собою. Зокрема, у шлюбі між собою не можуть перебувати особи, які є родичами прямої лінії споріднення. У шлюбі між собою не можуть перебувати рідні (повнорідні, неповнорідні) брат і сестра. Повнорідними є брати і сестри, які мають спільних батьків. Неповнорідними є брати і сестри, які мають спільну матір або спільного батька. У шлюбі між собою не можуть перебувати двоюрідні брат та сестра, рідні тітка, дядько та племінник, племінниця. У шлюбі між собою не можуть бути усиновлювач та усиновлена ним дитина.

Відповідно до ст. 39 СК України, недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Недійсним є шлюб, зареєстрований між особами, які є родичами прямої лінії споріднення, а також між рідними братом і сестрою. Недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка визнана недієздатною.

Згідно зі ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства. Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.

За приписами ст. 41 СК України шлюб може бути визнаний недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований:1) між усиновлювачем та усиновленою ним дитиною з порушенням вимог; 2) між двоюрідними братом та сестрою; між тіткою, дядьком та племінником, племінницею; 3) з особою, яка приховала свою тяжку хворобу або хворобу, небезпечну для другого з подружжя і (або) їхніх нащадків; 4) з особою, яка не досягла шлюбного віку і якій не було надано права на шлюб.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 29 січня 2021 року у справі № 333/4510/18.

Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з їх недоведеності, зокрема, ОСОБА_1 не доведено того, що він особисто чи ОСОБА_2 не мали волевиявлення на укладення оспореного шлюбу або того, що шлюб між ними укладався без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. При цьому, слід відмітити, що з моменту укладення шлюбу до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом пройшло більше 16 років, за які жоден із колишнього подружжя не порушував питання про фіктивність цього шлюбу.

Подавши до суду першої інстанції заяву про встановлення строку для примирення, ОСОБА_4 фактично визнав факт існування між ним та ОСОБА_6 шлюбних відносин, а тому його посилання на те, що ОСОБА_2 під час розгляду іншої справи заявила про те, що не проживала з ним у шлюбі та вела спільне господарство принаймні останні 7 років, не мають правого значення при вирішенні питання щодо дійсності чи недійсності шлюбу. Тривале не проживання подружжя разом у зв`язку з погіршенням стосунків не може свідчити про фіктивність укладеного між сторонами шлюбу.

Безпідставними та необґрунтованими колегія суддів вважає і доводи скаржника про те, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не від нього, оскільки наявна в матеріалах справи копія позовної заяви ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та її зміст повністю спростовує такі обставини.

Аналізуючи зібрані у справі докази та встановлені обставини, колегія суддів доходить висновку про наявність між сторонами конфлікту, який виник на фоні розірвання шлюбу, та потягнув за собою виникнення інших спорів, зокрема, щодо поділу майна подружжя, стягнення аліментів, визначення місця проживання дітей.

А тому, ураховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, за яких суд міг би дійти висновку про наявність підстав для визнання шлюбу недійсним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Урахововуючи те, що за наслідком апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних про розірвання шлюбу шляхом доповнення мотивувальної частини рішення висновком суду щодо періоду припинення між сторонами шлюбних відносин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2021 року в частині вирішення позовних про розірвання шлюбу змінити.

Доповнити мотивувальну частину рішення висновком суду про те, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинено у січні 2013 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2021 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді А.А. Пікуль

І.В. Іванова