ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 серпня 2021 року

м. Харків

справа №585/997/20

провадження №22-ц/818/3689/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року, постановлене під головуванням судді Остропілець Є.Р. в залі суду в місті Дергачі,Харківської області (повний текст судового рішення складено 26 березня 2021 року), -

в с т а н о в и в :

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що суд першої інстанції не дослідив і не надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному та неупередженому розгляду справи, а тому рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що позивачем до суду були надані докази на підтвердження факту спільного проживання подружжям без реєстрації шлюбу в м. Ромни та в м. Бровари з веденням спільного господарства, спільного бюджету та відповідними взаємними правами та обов`язками з 2017 року по 14 вересня 2019 року та в подальшому в зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2019 року по 22 квітня 2020 року. Проте суд першої інстанції на зазначення уваги не звернув, не надав належної оцінки показам свідків, проігнорував подані докази на підтвердження того, що відповідач не мав постійної роботи та мав скрутне матеріальне становище та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просив апелячційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження тих обставин, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з листопада 2017 року. Також не надано доказів того, що спірний автомобіль BMW Х5, 2011 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підстави для визнання вище вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, його поділу між подружжям та, як наслідок, задоволення позову, відсутні. Витрати на проведення весілля (прикраси залу, букет нареченої, послуги з фото та відеозйомки, тощо) не є об`єктом права спільної сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено, що з 14 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебувала в офіційному шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_1 (а.с.24).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22 квітня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Як на підставу позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона з ОСОБА_2 перебували в цивільному шлюбі з листопада 2017 року, вели спільне господарство, разом планували весілля та витрати в зв`язку з ним, також разом планували купити новий автомобіль за кошти подаровані на весілля та за кошти від продажу їх попереднього автомобіля. Зазначала, що перебуваючи в цивільному шлюбі та під час зареєстрованого шлюбу сторони понесли значні витрати щодо проведення весілля: закупівля весільних обручок - 14000,00 грн.; купівля весільного плаття - 10500,00 грн.; послуги тамади та живої музики - 5000,00 грн.; закупівля весільного торту та короваю - 2500,00 грн.; оплата за оренду зала в ресторані «Оазис» - 28000,00 грн. Дані витрати за проведення спільного весілля здійснила позивач. Також, вони спільно разом уклали договори про надання послуг: з ОСОБА_3 про надання послуг з прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої та інше, на суму 6000,00 грн.; з ОСОБА_4 про надання послуг з фотографування та відеозйомки весілля на суму 10 000,00 грн. Проте дані послуги ними не були оплачені. Відповідач після весілля, забравши подаровані кошти, поїхав в м. Київ на роботу та всі подаровані на весілля кошти потратив на ремонт їх автомобіля марки BMW Х5, 2007 року випуску, чорного кольору (номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ), який вони придбали за спільні кошти, проживаючи в цивільному шлюбі, щоб його продати якомога дорожче. В грудні місяці 2019 року відповідач продав вказаний вище автомобіль, а в лютому місяці 2020 року за спільні кошти придбав новий автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номерний знак НОМЕР_3 ) за 149000,00 грн. Однак з лютого 2020 року фактичні шлюбні відносини між подружжям припинились та рішенням суду від 22 квітня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. У зв`язку з цим позивачка просить стягнути з відповідача на її користь половину загальної суми по договорам про надання послуг з прикраси залу для проведення весілля та оформлення виїзної церемонії, оформлення букету нареченої та інше, та про надання послуг з фотографування та відеозйомки їх весілля, для оплата їх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 8000,00 грн. для подальшої оплати послуг, а також стягнути грошову компенсацію в розмірі половини вартості спільно придбаного під час шлюбу автомобіля марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номерний знак НОМЕР_3 ), так як частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, в сумі 270774,00 грн., залишивши за відповідачем право власності та користування вищезазначеним транспортним засобом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

При цьому статтею 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1)майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3)майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Матеріали справи свідчать про те, що 19 вересня 2019 року між сторонами зареєстровано шлюб (а.с.24).

22.04.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області (а.с.108-110).

27.12.19 року згідно договору купівлі-продажу 8043/2019/1844583 ОСОБА_2 продав придбаний до шлюбу автомобіль марки BMW Х5, 2007 року випуску, чорного кольору (номер кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 ) за 360 000 грн. Кошти було перераховано покупцем на рахунок відповідача. (а.с.122-123)

Після продажу вищевказаного автомобіля за виручені гроші ОСОБА_2 10.01.2020 року придбав автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 ) за 149 000 грн., які сплачені шляхом перерахування коштів продавцю по договору №8046/2020/1867093. (а.с.118-119)

Враховуючи, що автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 був придбаний відповідачем за власні кошти, які він отримав від продажу автомобіля, який був його особистою приватною власністю, відсутні підстави вважати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль був придбаний під час перебування у шлюбі за спільні кошти, колегією суддів не приймаються, оскільки позивачкою не надано доказів того, що спірний автомобіль було придбано саме за спільні кошти подружжя.

Натомість надані відповідачем докази підтверджують придбання спірного автомобіля за рахунок коштів отриманих ним від продажу належного йому до шлюбу автомобіля.

Також позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з листопада 2017 року та вели спільне господарство.

З матеріалів справи вбачається, що станом на листопад 2017 року відповідач перебував у шлюбі з іншою особою - ОСОБА_5 , шлюб з якою було розірвано рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 24 травня 2018 року.

Перебування відповідача у іншому шлюбі унеможливлює встановлення факту шлюбних відносин з 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, спірний автомобіль марки BMW Х5, 2011 року випуску, сірого кольору (номер кузова НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 не є спільною сумісною власністю подружжя та поділу не підлягає.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що кошти витрачені на організацію весілля не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ст.60 СК України і поділу не підлягають.

Висновок суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова