Справа № 265/2487/21
Провадження № 2/266/915/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області в складі:

головуючого-судді - Федотової В.М.,

при секретарі - Петрухіної Т.Л.,

розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення стягнення аліментів на утримання дітей.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він перебував в шлюбі з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі у них народився син - ОСОБА_5 . Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.12.2012 року шлюб між ними було розірвано. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області, з нього стягнуто на користь ОСОБА_4 , аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини зі всіх видів доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.08.2012 року до досягнення сином повноліття. На підставі зазначеного рішення, судом було видано виконавчий лист № 2/0520/2169/2012 від 16.10.2012 року.

29 березня 2017 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_6 , що свідчить про зміну його сімейного та матеріального стану. 17 березня 2021 року Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя Донецької області видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 ,на утримання доньки ОСОБА_6 аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначає,що він не має у своїй власності рухомого майна, в тому числі автомобіля, будинку чи земельної ділянки, а лише засоби для щоденного проживання. У зв`язку із народженням дитини у новому шлюбі його матеріальний стан змінився, він зобов`язаний забезпечувати належне матеріальне становище обох дітей, а відповідно сплата аліментів у встановленому судом розмірі є неможливою. У зв`язку з чим, він вимушений звернутися до суду і просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області, виконавчий лист № 2/0520/2169/2012 від 16.10.2012 року , на користь ОСОБА_4 , на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з розміру 1/4 частини від усіх видів заробітку до 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. Також просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього за судовим наказом Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області, справа №265/1739/21 провадження № 2-н/265/350/21 виданим 17.03.2021 року , на користь ОСОБА_2 ,на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - з розміру 1/4 частини від усіх видів заробітку, до 1/6 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.05.2021р. справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про зменшення стягнення аліментів на утримання дітей було передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 16.06.2021р. було відкрито провадження по справі , визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного провадження.

Позивач ОСОБА_1 до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, позов просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 до суду надала заяву, якою позовні вимоги визнала, справу просила розглянути за її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_3 до суду надала відзив на позов, у якому просила відмовити позивачу у зменшенні розміру аліментів на її користь на утримання ОСОБА_5 , в решті частини позов вирішити на розсуд суду, оскільки позивач та ОСОБА_2 шлюб не розірвали, продовжують мешкати однією родиною. Крім аліментів позивач ніякої участі у вихованні дитини не приймає, додаткових витрат по його утриманню не несе. Позивач перебуває у шлюбі та має другу дитину з 2016р., і з того часу ніяких змін у його складі родини не відбулося.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову належить відмовити, з наступних підстав.

Статтями 8, 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст.9 Конституції України 1996 р., діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Згідно зі статтею 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст. ст. 180-181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 461/4936/16 від 31 жовтня 2018 року.

Відповідно до вимог ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Згідно з рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05.09.2012 року , шлюб зареєстрований 06.09.2008р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - розірвано (а.с. 10).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження, винесеної головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ Скудніковою О.Ю. 03.04.2015р. ВП № 35453830, виконавче провадження з виконання виконавчого листа 2/0520/2169/2012 виданого 16.10.2012р. Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 ј частини аліментів закінчено (а.с. 11).

Згідно з судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області від 17 березня 2021 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 березня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 79, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 зареєстрували 29.03.2017р. шлюб (а.с. 13).

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , виданим виконкомом Старо-Кримської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області 07 травня 2009 року, батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записано ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_4 (а.с. 14).

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_3 , виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 07 квітня 2016 року, батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , записано ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_8 (а.с. 15).

Відповідно до довідки голови ОСББ «Добробуд 66» від 25.02.2021р., ОСОБА_2 дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації разом з родиною: чоловіком ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 17).

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Під значним погіршення матеріального становища батька необхідно розуміти втрату або зміну заробітку (доходу) у бік зменшення, важке захворювання, що зумовлює додаткові витрати на лікування тощо.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається як на підставу для зменшення розміру аліментів на те, що за рішенням суду та судовим наказом з нього стягується по 1/4 частини всіх доходів на кожну дитину.

Судом встановлено, що після ухвалення судового рішення про стягнення з позивача аліментів на користь ОСОБА_4 16.10.2012р. змінився його сімейний стан: 29.03.2017р. він уклав шлюб з ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася донька ОСОБА_6 .

Однак, вказані обставини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, оскільки жодними належними та допустимими доказами позивач не підтвердив погіршення свого майнового стану, у тому числі, в зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу.

За підсумком всіх стягнень, на даний час з позивача стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (25 %) на користь ОСОБА_4 та стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (25 %) на користь ОСОБА_2 , тобто з ОСОБА_1 на даний час усього стягується 50 відсотків із заробітної плати, що не суперечить Закону України «Про виконавче провадження», оскільки у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей розмір стягнення із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Доказів непосильності сплати аліментів у визначеному судом розмірі, позивач суду не подав та не довів, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з нього аліментів змінився його матеріальний стан, виникли інші обставини, що відіграють суттєву роль в його житті, що є підставою для зменшення розміру аліментів, тому суд, дійшов до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову.

При цьому суд враховує, що розмір стягуваних аліментів за судовими рішеннями не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, рішенням суду відмовлено, суд прийшов до висновку про віднесення судових витрат на рахунок держави.

На підставі вищевказаного, керуючись ст.180-181,192СК України, ст.ст. 12, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про зменшення стягнення аліментів на утримання дітей - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарг подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя Федотова В. М.