Справа № 219/644/21
Провадження № 2/219/1176/2021
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 квітня 2021 року м. Бахмут
Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Конопленко О.С.
за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно,
27 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якій просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу № 3901-191 (біржовий контракт) двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , укладений на товарній біржі «Сприяння» 29 червня 1998 року між позивачем та відповідачами, визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 29 червня 1998 року між нею та відповідачами на Універсальній товарній біржі «Сприяння» укладено договір купівлі-продажу № 2906-191 двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 51,6 м2 (жилою площею 28,6 м2). При укладенні договору між сторонами було досягнуто згоди з усіх умов (предмету і ціни зазначеного договору), а також відбулося повне виконання умов договору (продавцями отримано до підписання договору грошові кошти за вказану квартиру, її передано покупцю). 28 серпня 1998 року ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказану квартиру у Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації м. Артемівськ» за реєстровим № 40-9434. У грудні 2020 року позивач, маючи намір подарувати вказану квартиру дочці, звернулась до нотаріуса, який пояснив їй, що біржовий контракт, згідно якого вона придбала нерухоме майно, не визнається правовстановлюючим документом, у зв`язку з чим вона не може розпорядитись квартирою на власний розсуд, та їй необхідно визнати його дійсним у судовому порядку, з огляду на що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 05 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, у зв`язку з чим призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті на 08 годину 30 хвилин 03 березня 2021 року та визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу.
03 березня 2020 року ухвалою суду відкладено судове засідання на 08 годину 00 хвилин 01 квітня 2021 року у зв`язку з першою неявкою відповідачів.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 не з`явились, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялись належним чином: у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України засобом телефонного зв`язку, що оформлено відповідною телефонограмою. 30 березня 2021 року на електронну пошту суду від представника надійшла заяви, у якій він зазначив, що просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, щодо заочного розгляду справи не заперечують.
Повідомлена належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку) відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з`явилась за невідомою суду причиною, клопотань про розгляд справи без її участі або про відкладення судового засідання від неї на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий.
Тому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі.
У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах, заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу № 2906-191 (біржового контракту) від 29 червня 1998 року, зареєстрованого в Універсальній товарній біржі «Сприяння», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діє від власного імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_5 , продали ОСОБА_7 належну їм квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 8).
На підставі зазначеного договору КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації» за позивачем зареєструвало право власності на зазначену квартиру за реєстрованим № 40-9434 від 28 серпня 1998 року, що вбачається з відповідного реєстраційного запису, наявного на звороті біржового контракту (а.с. 8 зворот).
Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.
Таким чином, на дату укладання договору купівлі-продажу № 2906-191 (біржового контракту) від 29 червня 1998 року в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.
В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення.
Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У такому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.
З матеріалів справи вбачається, що умови договору купівлі-продажу № 2906-191 (біржового контракту) від 29 червня 1998 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Така обставина перешкоджає позивачу у розпорядженні її майном.
Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду.
З вимог ст. 16 ЦК України вбачається, що захист цивільних прав шляхом визнання права власності належить судам. Одним із способів захисту цивільних прав, згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, є визнання права.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству.
Суд, враховуючи вищевикладене, після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів, за встановленням того, що при укладанні договору купівлі-продажу № 2906-191 (біржового контракту) від 29 червня 1998 року виконано було досягнуто всіх умов угоди та виконано прийняті зобов`язання, при цьому до теперішнього часу заперечень стосовно наслідків укладення правочину не виникло, приходить до висновку про наявні підставі для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним та задоволення позовних вимог в цій частині.
Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , суд вважає, що в їх задоволенні слід відмовити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Проте, позивачем не надано суду доказів того, що відповідачі або інші особи оспорюють або не визнають її право власності за спірним договором купівлі-продажу № 2906-191 (біржовим контрактом) від 29 червня 1998 року, а також доказів того, що нею втрачено документ, який засвідчує її право власності. Разом з тим, рішення суду про визнання дійсним вказаного договору купівлі-продажу (біржового контракту) є підставою набуття права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.
Керуючись статтями 12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги задовольнити частково.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу № 2906-191 (біржовий контракт) від 29 червня 1998 року, зареєстрований в Універсальній товарній біржі «Сприяння», згідно якого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діяла від власного імені та від імені неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , продали ОСОБА_7 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Відмовити у задоволенні позовних вимог в іншій частині.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Донецького апеляційного суду через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі:

ОСОБА_2 , останнє відоме суду місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий,

ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП невідомий,

ОСОБА_4 , останнє відоме суду місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий,

ОСОБА_5 , останнє відоме суду місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП невідомий.

Суддя О.С.Конопленко