П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 року м. Київ

справа № 753/9500/18

провадження № 22-ц/824/6363/2021

Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Іванової І.В.

суддів - Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі - Ярмак О.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року у складі судді Комаревцевої Л.В., повний текст складений 02.02.2021 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , в якому просив визнати незаконними та скасувати постанову від 16 січня 2018 року ВП № 52731507 та акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, винесені головним державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Києва Білан Ю.С.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що він, разом з дружиною, ОСОБА_3 , перебуваючи у шлюбі, в січні 2008 році придбали будинок АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу будинку від 10 січня 2008 року посвідченого приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Завадською Р.В. за реєстровим №64 та зареєстровано в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 31 січня 2008 року.

Пізніше, ОСОБА_3 приватизувала земельну ділянку на якій споруджено будинок, загальною площею 0,25 га цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право власності па нерухоме майно від 20 січня 2015 року.

Позивач зазначив, що на примусовому виконанні в Дарницькому районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебував виконавчий лист №460/863/15-Ц від 05 травня 2015 року, виданий за рішенням Яворівського районного суду Львівської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1 003 854,89 грн.

В порядку примусового виконання рішення суду головним державним виконавцем було описано та арештовано майно боржника, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок був переданий Відповідачу (Стягувачу) в рахунок погашення боргу, про що винесено постанову та акт.

Позивач вважає, що державним виконавцем було порушено норми чинного законодавства України, що призвело до порушення його прав на 1/2 частини житлового будинку, який є спільною сумісною власністю, а тому просив позовні вимоги задовольнити.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просила відмовити в позові з тих підстав, що позивачем не доведено факту перебування будинку у спільній сумісній власності, оскільки згідно позиції Верховного суду України, майно, придбане під час шлюбу не є автоматично спільною сумісною власністю.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач Дарницького РВ ДВС у місті Києві також подав відзив в якому пояснив, що державним виконавцем проводились виконавчі дії у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Позивач зазначає, що спірний будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, а тому, відчуження частки цього майна на публічних торгах без згоди іншого з подружжя порушує право останнього як співвласника на вільне користування і розпорядження нерухомим майном.

ОСОБА_1 вважає, що наявні всі підстави для визнання постанови та акта державного виконавця незаконними, оскільки будинок та земельна ділянка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, та звернення стягнення на таке майно за боргами одного з співвласників може здійснюватись лише у разі виділу його частки в натурі.

У відзиві на апеляційну скаргу Дарницький РВ ДВС у місті Києві просить відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги з аналогічних підстав, які викладені у відзиві виконавчої служби на позовну заяву. Просили розгляд справи проводити без участі представника.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2021 року залучено ОСОБА_3 до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи.

В суді апеляційної інстанції представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з викладених у ній підстав.

Третя особа ОСОБА_3 подала заяву про розгляд справи без її участі, просила апеляційну скаргу задовольнити, посилаючись, що виконавча служба з позовом про виділ її частки в домоволодінні, як боржника у виконавчому провадженні, не зверталась.

Інші учасники, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги, до суду апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки не повідомили, що відповідно до ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 23.11.1991 між ОСОБА_1 ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб (т.1 а.с.10, т.2 а.с.139).

10 січня 2008 році подружжя придбало будинок АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу будинку (т.1 а.с.11-15).

Пізніше, дружина приватизувала земельну ділянку на якій споруджено будинок, загальною площею 0,25 га цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна ділянка), що підтверджується свідоцтвом про право власності па нерухоме майно від 20.01.2015 року (т.1 а.с.15).

На примусовому виконанні в Дарницькому районному відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист №460/863/15-Ц від 05.05.2016 року, виданий за рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 16.07.2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 1 003 854,89 грн. згідно договору позики, який уклала ОСОБА_3 із ОСОБА_2 .

В порядку примусового виконання рішення суду головним державним виконавцем було описано та арештовано майно боржника ОСОБА_3 , зокрема і житловий будинок АДРЕСА_1 , проведена його оцінка та згодом, майно передане па реалізацію, шляхом його продажу па електронних торгах відповідно до порядку, передбаченому Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерств юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5 (т.2 а.с.9,87-99).

16.01.2018 року державним виконавцем видано стягувачу ОСОБА_2 акт про передачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого спірного майна боржника ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу та постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу ВП №52731507 від 16.01.2018 року (т.1 а.с.5-9).

Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказав, що в процесі виконання рішення державним виконавцем було реалізовано будинок, який належить йому та дружині на праві спільної сумісної власності. Відтак, передача житлового будинку є незаконною.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, посилаючись на те, що позивачем не надано доказів, що кошти, отримані ОСОБА_3 за договором позики не були використані в інтересах сім`ї, а використались виключно в особистих інтересах, подружжя є солідарними боржниками.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статей 48, 56, 57, 61 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною (частина перша статті 61 Закону України «Про виконавче провадження).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення торгів, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

Згідно частин 6,7 та 9 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження, у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і якщо він виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, таке майно передається стягувачу в рахунок погашення боргу, про що виконавець виносить постанову та складає акт, які є підставою для подальшого оформлення права власності на таке майно.

Особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства (стаття 650 Цивільного кодексу України).

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина перша статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

З аналізу частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).

Отже, відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 цього Кодексу).

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/856/17.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована зацікавленою стороною, яка може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу та зазначено, що відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відповідно до частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення звертається саме на майно боржника. Звернення стягнення проводиться в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно частини третьої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясувати питання, чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами, вирішувати питання про необхідність визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (частина перша статті 443 ЦПК України).

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19).

Таким чином, встановивши, що житловий будинок АДРЕСА_1 були придбані ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту його придбання, а відчуження спірного нерухомого майна, частка якого належить позивачу без його участі у виконавчому провадженні, в рахунок стягнення заборгованості із ОСОБА_3 порушує право чоловіка, як співвласника цього майна на вільне володіння, користування і розпорядження ним, що є неприпустимим. При цьому, факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

При цьому наявності у ОСОБА_3 зобов`язань, пов`язаних з інтересами сім`ї, судами не було встановлено.

Головний державний виконавець Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Ю.С. при проведенні виконавчих дій лише пересвідчилася в тому, що спірне нерухоме майно зареєстровано за боржником ОСОБА_3 , хоча їй було відомо про сімейний стан та придбання цього майна в період шлюбу, отже державний виконавець залишила поза увагою, що передане на примусову реалізацію а в подальшому передане стягувачу майно належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, доводи позивача про те, що внаслідок реалізації вказаного нерухомого майна були порушені його права, є обґрунтованими.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18) зазначив, що якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Відчуження спільного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, підлягає визнанню недійсним в цілому, оскільки укладено з порушенням вимог закону, без отримання згоди співвласника цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений.

Встановивши, що в результаті проведення електронних торгів та нереалізації майна на третіх торгах, це майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в цілому передано стягувачу, тому судова колегія дійшла висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог з вищевикладених підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 лютого 2021 рокускасувати і ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Визнати незаконною та скасувати постанову головного державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Юлії Станіславівни ВП № 52731507 від 16 січня 2018 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Визнати незаконним та скасувати акт про передачу майна стягувачу, складений головним державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Білан Юлією Станіславівною, затверджений 16 січня 2018 року начальником Дарницького районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Сувало М.С.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складений 09 серпня 2021 року

Головуючий:

Судді: