Справа № 346/2178/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/730/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.,

секретаря Максимів Ю.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника

адвоката Герелюка Т.Б., стягувача ОСОБА_2 , боржника ОСОБА_3 та його

представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Паращук М.В., заінтересована особа (боржник) ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Герелюка Тараса Богдановича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області про залишення скарги без розгляду, постановлену суддею Беркещук Б.Б. 25 березня 2021 року у м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якої складено 29 березня 2021 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 подано скаргу на дії державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Паращук М.В., заінтересована особа (боржник) ОСОБА_3 (а.с.1-2, том 1).

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20.11.2019 року, поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк звернення до суду, скаргу задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 51911957 від 29.10.2018 року, винесену державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Паращук М.В., щодо примусового виконання виконавчого листа №346/2178/15 виданого Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області 02.08.2016 року про зобов`язання ОСОБА_3 провести перебудову добудови до квартири АДРЕСА_1 у відповідності до державних будівельних та санітарних норм, а саме відокремити добудову до квартири АДРЕСА_1 від будинку АДРЕСА_2 по цій же вулиці протипожежною стіною 1-го типу (а.с.62-65, 103-108, том 1).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2021 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Паращук М.В., заінтересована особа (боржник) ОСОБА_3 залишено без розгляду (а.с.50-53, том 2).

Не погодившись з ухвалою суду, представника ОСОБА_1 адвокат Герелюк Т.Б. подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що рішенням Коломийського міськрайонного суду в справі №346/2178/15 зобов`язано ОСОБА_3 провести перебудову добудови до квартири АДРЕСА_1 у відповідності до державних будівельних та санітарних норм, а саме відокремити добудову до квартири АДРЕСА_1 від будинку АДРЕСА_2 по цій же вулиці протипожежною стіною 1-го типу. Рішення було направлено до виконання у Коломийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, 11.08.2016 року державним виконавцем Паращук М.В. відкрито виконавче провадження. Однак, в подальшому державним виконавцем не виконувалося жодних дій для виконання рішення суду. Ним було оскаржено постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №51911957 від 29.10.2018 року, за результатами розгляду якої її було задоволено судом першої інстанції та залишено без змін судом апеляційної інстанції. Однак, постановою Верховного Суду зазначені судові рішення скасовано з підстав відсутності підтверджень у ОСОБА_1 повноважень представляти інтереси стягувача. В той же час, порушень норм матеріального права, які б вказували на законність оскаржуваної постанови державного виконавця, Верховний Суд не вказав.

Також зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції було надано належним чином завірену копію нотаріально посвідченої довіреності, за якою ОСОБА_2 уповноважила свою дочку ОСОБА_1 представляти її інтереси в судах та виконавчій службі.

В оскаржуваній ухвалі суду підставою для повернення скарги на дії державного виконавця суд зазначив, що ОСОБА_1 не являється стягувачем, а також не має повноважень згідно довіреності на оскарження дій державного виконавця. При цьому суд посилається на норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, які станом на момент подання скарги були відсутні, редакція статті 85 Закону станом до 2016 року містила зовсім інші положення ніж ті, що зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_1 була співпозивачем і рішення суду, яке так і не було виконане, стосується і її інтересів безпосередньо, що підтверджується виконавчим листом. Також ОСОБА_1 була вказана як стягувач у виконавчому провадженні, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2016 року за виконавчим листом у справі №346/2178/15-ц.

З цих підстав просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.61-62, том 2).

Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Вислухавши пояснення апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Герелюка Т.Б., стягувача ОСОБА_2 , боржника ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Із матеріалів справи встановлено, що постановою про відкриття виконавчого провадження № 51911957 від 11.08.2016 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа за рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області про зобов`язання ОСОБА_3 провести перебудову добудови до квартири АДРЕСА_1 у відповідності до державних будівельних та санітарних норм, а саме відокремити добудову до квартири АДРЕСА_1 від будинку АДРЕСА_2 по цій же вулиці протипожежною стіною 1-го типу (а.с. 37, том 1).

Стягувачем у даному виконавчому провадженні є ОСОБА_2 , однак скаргу на дії державного виконавця 3 травня 2019 року подала як стягувач ОСОБА_1 .

Із копії довіреності від 15 серпня 2016 року, наданої на вимогу суду, ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником в судових органах України з усіма необхідними для того повноваженнями , які надано законом позивачу, відповідачу та /чи третій особі, зокрема мі подавати та підписувати від її імені усі документи. Довіренність була чинною до 15 серпня 2019 року (а.с.204, том 1).

21.08.2019 року ОСОБА_2 видана нова довіреність на ім`я ОСОБА_1 посвідчена приватним ногтаріусом Коломийського районного нотаріального округу Григорець В.М. строком на три роки з аналогічним обсягом прав, яка дійсна до 21.08.2022 року (а.с.203, том 1).

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не мала права подавати підписану скаргу як стягувач, не являючись стягувачем у виконавчому провадженні, дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Однак висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального закону.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В силу статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватись завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Фактично ОСОБА_1 , маючи повноваження представляти інтереси ОСОБА_2 у судах загальної юрисдикції з правом підписання заяв, підписала скаргу на рішення державного виконавця, не від імені стягувача ОСОБА_2 , а зазначивши себе стягувачем.

ОСОБА_2 у судовому засіданні схвалює повноваження Дмитерчук Ю.В. і підтримує вимоги скарги.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Суд першої інстанції не з`ясував яке значення має подання скарги для стягувача ОСОБА_2 , чи схвалює вона повноваження Дмитерчук Ю.В. щодо подання цієї скарги, не врахував, що ОСОБА_1 фактично володіла обсягом повноважень на подання скарги в інтересах ОСОБА_2 , а недотримання її форми в частині підписання від свого імені є формальністю в порівнянні із необхідністю дотримання принципу доступу до правосуддя. Таким чином, залишення скарги без розгляду є передчасним, безпідставним та суперечить як вимогам п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, так і завданню цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст. 379 ЦПК України як така, що постановлена з порушенням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Герелюка Тараса Богдановича задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області про залишення скарги без розгляду від 25 березня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

М.Д. Горейко

Повний текст постанови складено 13 серпня 2021 року.