справа № 361/3347/17
головуючий у суді І інстанції Петришин Н.М.
провадження № 22-ц/824/2270/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Слюсар Т.А.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вергелес Яни Вікторівни на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року

за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на рухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , а саме на: автомобіль марки «Hyundai 130», 2011 року випуску, дата реєстрації - 22 травня 2014 року.

В іншій частині заяву залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції про накладення арешту на автомобіль марки Hyundai, що належить ОСОБА_1 , обґрунтована таким. З урахуванням всіх обставин, при вжитті заходів забезпечення позову, виходячи із розміру заявлених позовних вимог, суд першої інстанції бере до уваги те, що цей вид забезпечення позову не позбавляє права власності відповідача на належне йому майно, а лише по своїй суті є тимчасовим обмеженням у праві розпорядження таким майном, у той же час забезпечить позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь останнього, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , а саме на земельну ділянку, а також доходи нараховані за оренду паю, обґрунтована тим, що зі змісту заяви та доданих документів вбачається, що така земельна ділянка на сьогодні перебуває в оренді на підставі договору оренди землі від 22 вересня 2014 року з фермерським господарством «Троянда Агро». Отже, накладення арешту на вказану земельну ділянку призведе до порушення прав ФГ «Троянда Агро», яке є стороною договору оренди, проте не є учасником цієї справи.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Вергелес Я.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Вказує на те, що саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Натомість заява позивача, а також оскаржувана ухвала суду першої інстанції не містять доказів та доводів, які свідчили б про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до невиконання відповідачем у майбутньому рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Натомість, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначає, що заходи забезпечення вживаються виключно задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії, направлені на реалізацію належного йому майна. Позивачем не надано доказів, а судом не встановлено факту наявності обставин, які можуть призвести до неможливості виконання рішення у разі задоволення позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що оскаржувана ухвала є обґрунтованою, законною та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

05 жовтня 2020 року ОСОБА_2 подав заяву, в якій просить забезпечити вищевказаний позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_1 , а саме на: земельну ділянку, кадастровий номер :02:002:0231, площею 2,0869 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за адресою: 24450, Вінницька область, Бершадський район, Джулинська сільська рада, яка на сьогодні перебуває в оренді на підставі договору оренди землі від 22 вересня 2014 року з фермерським господарством «Троянда Агро», зі строком дії до 21 вересня 2024 року та доходи нараховані за оренду паю зі сторони фермерського господарства «Троянда Агро», на користь ОСОБА_1 ; та на автомобіль марки Hyundai 130, 2011 року випуску, дата реєстрації - 22 травня 2014 року, об`єм двигуна 1582 см3.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачені статтею 150 цього Кодексу, заходи забезпечення позову.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди.

Підставою звернення із вказаним позовом є те, що позивачу неправомірними діями відповідача завдана моральна шкода у розмірі 3 050 504 грн., в зв`язку з каліцтвом та іншим ушкодженням здоров`я.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 посилається на те, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити невиконання рішення суду, ефективний захист, поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звертається. Також, цей вид забезпечення необхідний для забезпечення реального виконання прийнятого у майбутньому рішення суду у випадку задоволення позовних вимог про стягнення із відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 3 050 504 грн. Вказаний вид забезпечення позову зможе зберегти зазначене майно, забезпечити його схоронність, позбавлення відповідача ним розпорядитися та відчужити. При цьому, такий вид забезпечення позову не порушує права, свободи чи інтереси відповідача, не вплине та не ускладнить життя відповідача, не позбавляє відповідача права власності на таке майно. За відповідачем не зареєстровано будь-яке інше майно, окрім автомобіля та земельної ділянки, що повною мірою не зможе забезпечити виконання рішення суду у цій справі, у вигляді відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Підсумовуючи, колегія апеляційного суду вважає, що такий захід забезпечення позову, як арешт рухомого майна, є співмірним із заявленими позивачем вимогами позовної заяви, оскільки обмежує відповідача лише у розпорядженні рухомим майном до вирішення спору по суті та ухвалення рішення.

При цьому, негативним наслідком не забезпечення позову про моральну шкоду є можливість реалізації належного відповідачу рухомого майна.

Тому у випадку набрання законної сили можливим рішенням суду про задоволення заявлених у цій справі позовних вимог, примусове виконання рішення суду може бути утруднено або визнано неможливим у зв`язку з відчуженням рухомого майна третім особам.

Отже, колегія суддів, порівнявши негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову (накладення арешту на рухоме майно) із тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів (майно може бути відчужене), з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звернувся до суду, та майнових наслідків забезпечення позову, вважає, що вказані заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (див. рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Із урахуванням цього, будь-яке можливе забезпечення позову, у випадку найменшої загрози його невиконання, є виправданим, якщо занижує поріг легітимного сподівання особи на захист свого порушеного права, і є законним, необхідним та збалансованим із правами усіх сторін спору.

При цьому колегія суддів зазначає, що обставини викладені в заяві про забезпечення позову вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

Отже, колегія апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому не підлягає скасуванню.

Колегія апеляційного суду звертає увагу, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Згідно з вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вергелес Яни Вікторівни залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Д.Р. Гаращенко

Т.А. Слюсар