Справа № 356/209/20 Головуючий в суді І інстанції Капшученко І.О.
Провадження № 22ц-824/5081/2021 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Гуля В.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Примушка О.В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 11 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власницею житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрована вона, її донька ОСОБА_3 та її син - відповідач ОСОБА_1 .

Вказує, що відповідач понад 20 років у цьому будинку не проживає, допомоги не надає, витрат по його утриманню не несе, комунальні платежі не сплачує. Відтак, вважає свої права як власника порушеними, та, посилаючись на положення ст.ст. 317, 319, 405 ЦК України, просить суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , а також роз`яснити відповідачу, що вона не бажає йому зла і у випадку, якщо виникне необхідність проживати в її домоволодінні, то не буде створювати останньому перешкоди та сприятиме його вселенню та створенню безперешкодних умов проживання.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 11 січня 2021 року позов задоволено частково, визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача в дохід держави 840, 80 грн. судових витрат.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зокрема вказує про те, що він не проживає за місцем реєстрації через постійні сварки зі своєю сестрою ОСОБА_3 , яка чинить йому перешкоди у його проживанні в цьому будинку, і він не втрачав інтересу до цього житла, тому він не може бути визнаний таким, що не проживає у будинку без поважних причин більше одного року, через що вважає оскаржуване рішення необґрунтованим.

У свою чергу, ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому погоджується з висновками суду першої інстанції та вказує зокрема на те, що позивач не проживає у спірному будинку понад двадцять років без поважних причин, і ОСОБА_1 почав навідуватися до цього житла після її звернення до суду із цим позовом, по приїзду вчиняє сварки, при цьому не бере участі в утриманні будинку, тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свідомо, за добровільної згоди в 2000 році виселився з житлового будинку, утворивши власну сім`ю, не маючи перешкод в користуванні спірним житловим приміщенням, понад рік там не проживає, своїх речей там не зберігає, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування спірним жилим приміщенням не вчиняв, відтак відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування вказаним житлом у зв`язку з не проживанням у ньому більше одного року без поважних причин відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власницею 1/2 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до заповіту № 445 від лютого 2008 року, посвідченого державним нотаріусом Березанської міської державної нотаріальної контори Тищенко Н. В., ОСОБА_2 вказане домоволодіння та земельну ділянку за цією адресою заповіла ОСОБА_3 - Ѕ частину, ОСОБА_1 - ј частину, а також онуці ОСОБА_4 - ј частину (а.с.7,27).

Також вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований в будинку по АДРЕСА_1 з 17 травня 2005 року (а.с.18-19).

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання № 2880 від 02 квітня 2020 року, складеного депутатом Березанської міської ради Київської області Божок Т. В., вбачається, що відповідач за вказаною адресою фактично не проживає понад 20 років (а.с.8).

27 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області із заявою про те, що його сестра ОСОБА_3 перешкоджає йому в доступі до будинку, де він зареєстрований, та вчиняє з ним конфлікти, за результатами перевірки якої встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають громадяни ОСОБА_2 разом з дочкою ОСОБА_3 , між якою та її братом ОСОБА_1 існують неприязні відносини з приводу спільного проживання та господарювання за вказаною адресою, що підтверджується висновком по зверненню ОСОБА_1 від 31 серпня 2020 року (а.с.79).

В ході розгляду вказаного звернення від 27 серпня 2020 № 2247 підстав для внесення відомостей до ЄРДР не встановлено, у відповідності до повідомлення Березанського відділення поліції Переяслав- Хмельницького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.09.2020 № 1922, (а.с.78).

Так, відповідач у своїх поясненнях визнав, що в 2000 році він одружився та в зв`язку із погіршенням відносин із сестрою, яка проживає в будинку разом з матір`ю, та відсутністю окремої житлової кімнати, разом із дружиною почав знімати окрему квартиру.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Так, за змістом положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник житлового будинку, квартири (їх частини) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї інших осіб.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

При цьому, у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Таким чином, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин, місцевий суд обґрунтовано виходив із доведеності непроживання відповідача з позивачем у зв`язку із добровільним виселенням з будинку та проживанням за іншою адресою, що не є поважною причиною збереження права на проживання у будинку, а також враховуючи те, що матеріали справи не містять переконливих доказів на підтвердження поважності причин непроживання відповідача у спірному будинку впродовж встановленого законом строку, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, дійшов правильного висновку про те, що право власності позивача на жиле приміщення підлягає захисту, а позов підлягає задоволенню.

Посилання відповідача на створення його сестрою перешкод у користуванні спірним будинком не змінює правомірність висновків суду першої інстанції про те, що відповідач втратив право на проживання у будинку, оскільки будь-яких належних, достатніх і допустимих доказів того, що такі обставини мали місце протягом року після його добровільного виселення з будинку, матеріали справи не містять, а інші докази, надані відповідачем, про те, що між ним і сестрою виникають сварки, отримані уже після звернення ОСОБА_2 до суду із цим позовом та описують обставини, які мали місце після спливу нормативно встановленого строку, після закінчення якого особа вважається такою, яка втратила право на проживання у будинку, крім того ОСОБА_1 з позовом до суду про усунення перешкод у користуванні спірним будинком протягом всього цього часу не звертався.

Доводи апелянта про те, що відповідач не втратив інтерес до спірного житла, не заслуговують на увагу, оскільки реалізація даного інтересу здійснюється відповідачем у спосіб, що порушує права власника такого житла та не може вважатися добросовісним з огляду на обставини довготривалого невикористання відповідачем спірного житла для проживання.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Березанського міського суду Київської області від 11 січня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: