Справа № 545/1799/21
Провадження № 2/545/952/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" серпня 2021 р. Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді: - Потетій А.Г.,

за участю секретаря: - Бутиріній М.С.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимоги щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом із матір`ю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18.10.2013 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, і прожила з ним до 2016 року, після чого сторони розлучилися.

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину, доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Відповідно до рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 31.10.2017 року з ОСОБА_2 стягується на мою користь аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20.12.2018 року шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивачкою - ОСОБА_4 був розірваний. У ході судового розгляду питання, спір про місце проживання нашої спільної неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 не розглядався.

З липня 2019 року позивачка разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 постійно проживаю у двокімнатній квартирі площею 49,4 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03.10.2020 між позивакою та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

На даний час неповнолітня донька навчається у першому класі комунального закладу «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2» м. Полтави.

Позивачка працює на посаді фельдшера Комунального підприємства «Полтавський обласний центр ЕМД та МК Полтавської обласної ради» та отримую дохід у розмірі 15 тис. грн.

03.12.2020 року нею було подано до Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації заяву про реєстрацію місця проживання її та малолітньої дитини ОСОБА_3 . 04.12.2020 року їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю згоди батька, рішення суду або органі опіки та піклування у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду з цим позовом.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_2 проти позову в частині визначення місця проживання дитини з ОСОБА_1 не заперечує, просить позов в цій частині задовольнити. Проти покладення на нього судових витрат заперечує, посилаючись на те, що позивачка не зверталась до нього з проханням визначити місце проживання дитини з нею, проти проживання дитини з позивачкою він ніколи не заперечував.

У судове засідання позивач не з`явилася, надавши суду заяву з проханням справу слухати у її відсутність, позов підтримала. Просила судові витрати віднести за її рахунок.

У судове засідання відповідач не заявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти проживання дитини з позивачкою не заперечував, прохав частково задовольнити позов та відмовити в задоволенні позову в частині покладення на нього судових витрат.

Від представника третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради надійшла заява про розгляд справи без фіксації технічними засобами, при вирішенні позову поклалась на розсуд суду.

Від представника третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Коломацької сільської ради Полтавського району Полтавської області надійшла заява про розгляд справи без фіксації технічними засобами, при вирішенні позову поклалась на розсуд суду.

Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 18.10.2013 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції, і прожила з ним до 2016 року, після чого сторони розлучилися.

Від шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину, доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилася проживати разом з позивачкою та перебуває на її утриманні.

Відповідно до рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 31.10.2017 року з ОСОБА_2 стягується на користь позивачки аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 у розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 20.12.2018 року шлюб між ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та позивачкою - ОСОБА_4 був розірваний. У ході судового розгляду питання, спір про місце проживання нашої спільної неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 не розглядався.

З липня 2019 року позивачка разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_3 постійно проживає у двокімнатній квартирі площею 49,4 м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

03.10.2020 між позивакою та ОСОБА_5 був укладений шлюб.

На даний час неповнолітня донька навчається у першому класі комунального закладу «Полтавська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 2» м. Полтави.

Позивачка працює на посаді фельдшера Комунального підприємства «Полтавський обласний центр ЕМД та МК Полтавської обласної ради» та отримує дохід у розмірі 15 тис. грн.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на позивача згідно її заяви.

На підставі викладеного суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 319, 328, 392 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 69-71 СК України, ст. ст. 12, 13, 78-80, 141, 258 - 268, 352 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Полтава, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн. віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту проголошення, а учасниками, що не були присутні при його проголошенні у той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя: А.Г. Потетій