Дата документу 12.08.2021 Справа № 334/6315/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 334/6315/19 Головуючий у 1 інстанції Баруліна Т.Є.
Провадження №22ц/807/1557/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2019 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію.

В обґрунтуваннясвоїх вимог зазначали, що на підставі відкритого особового рахунку № НОМЕР_1 відповідач споживає електричну енергію та здійснює оплату спожитої електричної енергії на підставі виставлених поточних рахунків. Розрахунки населенню за спожиту електричну енергію здійснюється за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі фактичних показань приладів обліку. Розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плату за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Однак, відповідач в порушення зазначених норм не виконує свої обов`язки належним чином. Відповідно до знятих показань приладу обліку за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року Відповідачем було спожито 12705 кВТ год. вартістю 20174,40 грн. За вказаний період споживачем сплачено 518,44 грн.

Посилаючись на наведені обставини, ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) просило суд стягнути на їх користь з ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 19655,96 грн. за спожиту електричну енергію та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1921 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (Правобережне районне відділення електричних мереж) заборгованість за спожиту електроенергію у розмірі 19655,96 грн. та 1921 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради. ПАТ «Запоріжжяобленерго» постачає електричну енергію на об`єкт, розташований за вищевказаною адресою, а отже ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії. Крім того, договір про користування електричною енергію укладено саме з ОСОБА_1 і саме на нього відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Судом досліджено Інформаційну довідку №196075721 від 13 січня 2020 року, з якої вбачається, що власником зазначеного будинку є інша особа, а саме ОСОБА_2 . Однак, будь-яких підтверджень, що ОСОБА_3 є споживачем електричної енергії суду не було надано. Також відповідач не звертався до ПАТ «Запоріжжяобленерго», щодо закриття особового рахунку, відкритого на його ім`я. Оскільки відповідач обов`язки по сплаті за використану електроенергію не виконує належним чином, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року виникла заборгованість за спожиту електричну енергію у кількості 12705 кВт на загальну суму 19655,96 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, який відповідачем не спростовано, заборгованість за спожиту електроенергію підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є безпідставним та ґрунтується на припущеннях. Так, на підтвердження своїх вимог, належності відповідача та суми боргу, позивач приєднав до матеріалів справи лише копію роздруківки особового рахунку за адресою з електронної програми «Побут». При цьому, жодних належних та допустимих доказів як на підтвердження належності відповідача та кількості/найменування осіб, на яких покладається обов`язок зі сплати заборгованості (відомості про власника нерухомого майна, відомості про склад сім`ї, що мешкає за адресою, відомості про кількість осіб, що зареєстровані за адресою, копію договору про надання послуг, акти та інше), так і на підтвердження суми боргу (розрахунки, первинні бухгалтерські документи та інше), позивачем не надано.

Крім того, встановлені судом першої інстанції обставини, зокрема, що саме ОСОБА_1 є споживачем комунальної послуги та саме він проживає за зазначеною адресою, не відповідають фактичним обставинам справи, та не підтверджуються приєднаними до справи доказами. Так, покладаючи обов`язок по сплаті заборгованості виключно на ОСОБА_1 , суд зазначив що він зареєстрований та мешкає за зазначеною адресою, що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг. Однак, вказана довідка свідчить лише і виключно про факт реєстрації особи за адресою, а не факт проживання. Судом першої інстанції, на думку скаржника, не надано належної оцінки Інформаційній довідці з державного реєстру прав власності на нерухоме майно, в якій зазначено, що на підставі договору дарування укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , з 10 жовтня 2016 року набуто ОСОБА_3 , яка і є належним відповідачем по справі. ОСОБА_1 посилається на правові позиції викладені в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі № 6-743цс15в, від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, ухвали ВССУ від 20.11.2013 р. по справі № 6-29503св13, від 17.09.2014 р. по справі № 6-6707св14, від 15.10.2014 р. по справі № 6-29394св14, відповідно до яких у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов`язки з оплати вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК України). Також, в постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, що стосуються правовідносин в сфері житлово-комунальних послуг (№ 352/2163/13-ц від 01.09.2020р., 703/2200/15-ц від 19.08.20р., 750/12850/16-ц від 26.09.18р., 521/3743/17-ц від 13.03.19р., 910/7968/19 від 21.04.20р. та інших), вбачається, що Верховний Суд не відступав від зазначених вище правових висновків ВСУ, а навпаки, висновки ВС ґрунтуються на них, та ВС зазначено, що в даних правовідносинах застосуванню підлягає ст. 322 ЦК України. При цьому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє власника від сплати вартості комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

У відзиві ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року залишити без змін.

Зазначають, що з боку відповідача будь-яких заяв з приводу припинення користування електричною енергією за договором № 573502082 від 07 квітня 2013 року на адресу позивача не надходило. Вважають, що усі заперечення в апеляційній скарзі помилково ґрунтуються на хибному припущенні про те, що спожита електрична енергія є комунальною послугою та всі посилання на норми які зазначені в скарзі стосуються саме комунальних послуг. Однак, спожита електрична енергія набула статус комунальної послуги лише після вступу в дію Закону України «Про комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017 року, який набрав чинності 01.05.2019 року. Дія попереднього Закону України «Про комунальні послуги» №1875-IV від 24.06.2014 року не поширювалась на спірні правовідносини оскільки вартість спожитої електричної енергії не відносилась до комунальних послуг. Вартість електричної енергії по своїй природі не є послугую а є товаром. Договірні відносини мали місце на засадах публічного договору і конклюдентні дії (споживання та оплата спожитої електричної енергії) вважаються такими що були направлені на укладення даного договору. Відповідно до даних стану особового рахунку остання оплата за спожиту електричну енергію за зазначений період заборгованості надійшла в розмірі 100 грн. 22 листопада 2018 року. Крім цього, зазначають, що відповідачем не надано жодних доказів того що він не мешкає за цією адресою та не споживає електричну енергію. Посилання відповідача на тої факт, що протягом періоду виникнення боргу за спожиту електричну енергію, власником помешкання є інша особа, не позбавляє відповідача від відповідальності по сплаті за спожиту електричну енергію відповідно до норм Житлового кодексу України, ПКЕЕН та ПРРЕЕ.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Запоріжжяобленерго» укладено Договір № 573502082 про користування електричною енергією, на підставі якого відповідачу відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 68-71).

Встановлено також, що з 10 жовтня 2016 року власником будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, є ОСОБА_3 (а.с. 23).

ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС), звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_4 , просили стягнути з нього заборгованість за спожиту електроенергію за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції досліджував Інформаційну довідку №196075721, проте, до уваги її взяв, оскільки суду першої інстанції не надано будь-яких доказів, що новий власник будинку є споживачем електричної енергії, а ОСОБА_1 не звертався до ПАТ «Запоріжжяобленерго» із заявою щодо закриття особового рахунку, відкритого на його ім`я.

З зазначеним висновком колегія суддів погодитись не може.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» (у редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) енергія - це електрична чи теплова енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу.

Відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Споживач енергії зобов`язаний додержуватися вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Споживач енергії несе відповідальність за порушення умов договору з енергопостачальником та правил користування електричною та тепловою енергією та виконання приписів державних інспекцій з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної та теплової енергії згідно із законодавством України. Правила користування електричною і тепловою енергією для населення затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1 Закону України «Про електроенергетику» визначено значення термінів, які вживаються у цьому Законі, серед яких споживачі енергії - це суб`єкти господарської діяльності та фізичної особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Відповідно до Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357 (із змінами, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин), об`єктом споживача є житловий будинок (частина будинку), квартира або будівля, які розміщені за однією адресою та належать одній фізичній особі або декільком фізичним особам на правах власності або користування;

Споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між побутовим споживачем і електропостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією (додаток 1) і укладається на три роки.

У разі остаточного припинення користування електричною енергією споживач не пізніше ніж за 7 днів повинен повідомити про це енергопостачальника та розрахуватися за спожиту електричну енергію, подати енергопостачальнику заяву про розірвання договору.

У разі прийняття рішення про припинення користування електричною енергією побутовий споживач не пізніше ніж за сім робочих днів подає електропостачальнику письмову заяву про розірвання договору, в якій зазначає день припинення електропостачання на об`єкт побутового споживача. У зазначений у заяві день представник електропостачальника разом із побутовим споживачем проводить контрольний огляд вузла обліку та здійснює відключення електроустановок об`єкта побутового споживача від електричних мереж та вживає заходів для запобігання самовільному підключенню.

Для споживання електроенергії новий наймач (власник) квартири або іншого об`єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Після чого енергопостачальник протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості підключає квартиру або об`єкт споживача до електропостачання.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається те, що споживання електричної енергії може відбуватися на підставі договору, укладеного з енергопостачальником лише власником або наймачем об`єкта споживача.

Саме на власника або наймача об`єкта споживача покладено обов`язок звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією, у тому числі і у випадку набуття ним права власності чи права користування об`єктом споживача, уже підключеним до електропостачання попереднім власником чи наймачем.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 жовтня 2018 року (справа № 654/3093/16-ц, провадження № 61-18581св18).

Отже, саме власник або наймач, що перебуває у договірних правовідносинах із енергопостачальником, несе обов`язок з оплати за спожиту електричну енергію.

При цьому, споживач електричної енергії, зобов`язаний сплатити вартість спожитої ним енергії, якщо він фактично користувався нею. Відсутність письмово оформленого договору не позбавляє обов`язку оплатити надані йому послуги.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (касаційне провадження № 14-280цс 18) та постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

З матеріалів справи вбачається, що об`єктом споживача є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого на підставі договору дарування від 10 жовтня 2016 року є ОСОБА_3 (а.с. 23). Доказів, що ОСОБА_3 , як новий власник житлового будинку укладала договір з позивачем про постачання електричної енергії в матеріалах справи відсутні.

Разом з тим, матеріали справи також не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії, яка постачається до будинку за адресою АДРЕСА_1

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року (справа № 759/3515/19, провадження № 61-6701св20) зазначено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Згідно з пунктами 3, 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у праві.

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Завданнями підготовчого провадження є остаточне визнання предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу (пункт 1 частини першої статті 189 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Всупереч вищезазначеним вимогам суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, зазначене не врахував, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на зазначені норми законодавства та обставини справи уваги не звернув, не з`ясував, хто є споживачем електричної енергії у житловому будинку по АДРЕСА_1 , хто сплачував за спожиту електричну енергію у листопаді 2018 року, та дійшов передчасного висновку, що ОСОБА_1 є належним відповідачем.

При цьому, колегія суддів також не може погодитись із посиланням суду першої інстанції на те, що факт проживання ОСОБА_1 за вищезазначеною адресою підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, оскільки в ній наявні відомості лише щодо реєстрації особи за відповідною адресою (а.с. 13).

Окрім того, колегія суддів також не погоджується із висновком суду щодо встановленого розміру заборгованості за електричну енергію, який відображено у розрахунку, оскільки останній не спростований відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно посилання на відсутність заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Проте, всупереч вказаним вимогам, ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) не надало доказів, які б обґрунтовували нарахування заборгованості по оплаті за спожиту електроенергію. Позивачем не зазначено, які саме показники використаної електроенергії та які тарифи покладені в основу розрахунку заборгованості. Без вказаних відомостей розрахунки заборгованості за електроенергію є припущеннями, які відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не можуть бути покладені в основу доказування.

Крім того, дослідивши розрахунок заборгованості, який долучено позивачем до матеріалів справи, колегія суддів зазначає, що з нього неможливо встановити ким він підписаний, дату його підписання, похідні відомостей, які були покладені в основу розрахунку, тощо.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позовних вимог, та відповідно обов`язку ОСОБА_1 зі сплати заборгованості за електричну енергію. Крім того, суд також залишив поза увагою обов`язок позивача довести розмір заборгованості.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з прийняття нової постанови про залишення позову ПАТ «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) без задоволення.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2021 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову, якою:

«Позов Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» в особі Запорізьких міських електричних мереж (правобережного відділення по ОПС) до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту електричну енергію - залишити без задоволення».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: