ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

28 липня 2021 року

м. Харків

справа №646/8627/18

провадження № 22-ц/818/2774/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Гармаш К.В.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення боргових зобов`язань спадкодавця, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 22 січня 2021 року, ухвалене в складі судді Євтіфієва В.М., в залі суду в місті Харків,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що 16 листопада 2017 року вона звернулася до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 основну суму заборгованості у розмірі 808 000 грн. 00 коп., 2 371 688 грн. 46 коп. інфляційних збитків та 263 983 грн. 56 коп. трьох процентів річних, а всього: 3 443 672 грн. 02 коп., та витрати зі сплати судового збору у розмірі 8000 грн. 00 коп. (справа № 639/6817/17). Вказувала, що 28 грудня 2006 року між позивачкою та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 продав, а Позивачка купила житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А.

Факт укладення позивачкою договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та послідуючої його державної реєстрації, а також сплати Позивачкою ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 808 000 грн., підтверджуються, відповідно, договором купівлі-продажу від 28.12.2006 р., посвідченим нотаріусом Шишко В.А., і витягами з Державного реєстру правочинів № 3421918, виданим 28.12.2006 р., та № 8438649, виданим 15.04.2010 р.

24.03.2010 року Позивачка було повідомлена, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.06.2008 року були задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 28.09.2006 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Тим же рішенням, суд зобов`язав комунальне підприємство "Харківське державне бюро технічної інвентаризації" поновити реєстрацію права власності на домоволодіння за ОСОБА_4 07.10.2008 р. суд постановив додаткове рішення, яким зобов`язав КП "ХМБТІ" скасувати реєстрацію права власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_6 . Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 26.05.2010 р. апеляційна скарга позивачки була задоволена і заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.06.2008 р. та додаткове рішення суду від 07.10.2008 року скасовані. За час, який пройшов з моменту прийняття рішень Жовтневим районним судом м. Харкова до скасування цих рішень Апеляційним судом Харківської області, відбулися такі події: 10.10.2008 р. КП "ХМБТІ", виконуючи рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.06.2008 р. та від 07.10.2008 р., зареєструвало право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ; 29.10.2008 р. ОСОБА_4 уклала з громадянином ОСОБА_7 договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_7 прийняв житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 ; 30.10.2008 р. КП "ХМБТІ" зареєструвало право власності на домоволодіння за ОСОБА_7 ; через 3 місяці після цього, у лютому 2009 року, ОСОБА_4 померла.

Вказувала, що 06.07.2010 року Позивачка звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом про витребування із незаконного володіння ОСОБА_7 і передачу Позивачці житлового будинку на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України, а також, про визнання права власності на вказаний будинок. ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому на підставі ст. 216 ЦК України, просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладені 28.09.2006 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та 28.12.2006 року між ОСОБА_3 і Позивачкою.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про витребування з його незаконного володіння житлового будинку з прибудовами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та про визнання за Позивачкою права власності на вказаний житловий будинок. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та до Позивачки про визнання недійсними договорів купівлі-продажу того ж будинку, укладених 28.09.2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 і 28.12.2006 р. між ОСОБА_3 і Позивачкою, відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року залишено без змін, частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_7 : - рішення суду першої інстанції скасовано; - визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.09.2006 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та у задоволенні позовних вимог Позивача відмовлено.

Отже, ОСОБА_3 був зобов`язаний повернути позивачці 808 000 грн., які Позивачка сплатила йому по договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.12.2006 року.

В ході розгляду позову до ОСОБА_3 у Жовтневому районному суді м. Харкова, а саме у травні 2018 року, до суду поступила Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру. Відповідно до зазначеної довідки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Чемлиж Севського району Брянської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 листопада 2016 року була відкрита спадкова справа, на підставі якої 07.04.2017 року спадкоємцям померлого видано свідоцтво про право на спадщину. У зв`язку з цим, 11 травня 2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова провадження у справі № 639/6817/17 було закрито.

Єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 є відповідач. Зазначений факт підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. Майно отримане ОСОБА_2 у спадщину складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира спадкоємцем померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 була продана гр-ці ОСОБА_8 за 527 000 грн. 00 коп., що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.05.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Ю.П., зареєстрованим в реєстрі № 970, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена звернутися з позовом до ОСОБА_2 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 527 000 грн., судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 5270 грн., а всього стягнути 532270 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Звертає увагу на те, що Жовтневий районний суд м. Харкова, закриваючи провадження у справі посилався на п. 7 ст. 255 ЦПК України, отже судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено відсутність правонаступництва у спірних правовідносинах. Наголошує на тому, що він стороною спорів не був, участі у будь-яких взаємовідносинах з особами, чиї прізвища наведені вище - не брав. Вказує, що з цих же підстав він не має процесуальної можливості наводити будь-які доводи та заперечення з приводу наявності або відсутності цих обставин. Стосовно оплати ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 808 000 грн. ОСОБА_3 , зазначає, що сам факт передачі грошових коштів повинен підтверджуватись належними та допустимими доказами, але матеріали справи таких не містять, тому відсутні підстави для стягнення грошових коштів із спадкодавця ОСОБА_3 і виникнення у нього будь-яких цивільно-правових зобов`язань за ст. 1212 ЦК України. Наголошує, що позивач звернувся безпосередньо до відповідача з вимогою лише 04.12.2018 року, тобто з пропуском, встановленого ст. 1281 ЦК України строку, між тим суд першої інстанції на це уваги не звернув. Вказує, що суд першої інстанції зробив висновок про відсутність спливу строку позовної давності, але не надав жодного правового висновку щодо цього питання. Звертає увагу суду на те, що позивач була обізнана про порушення її прав, замовчувала той факт, що була наявна ще і кримінальна справа, а сам факт звернення до правоохоронних органів тим більше підтверджує обізнаність сторони позивача із фактами, що свідчили б про необхідність захисту її прав. Звертає увагу суду на те, що з позовом до ОСОБА_3 звернулась у 2017 році, тобто через сім років після виявлення фактів порушення прав.

Представник позивача надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що викладені в апеляційній скарзі доводи не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вказані доводи були досліджені в суді першої інстанції та їм надана оцінка. Твердження про те, що позивач повинна була надати докази виконання грошового зобов`язання за договором від 28.12.2006 року є необґрунтованими. Зазначає, що згідно п. 2 нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 28.12.2006 року, ОСОБА_1 була здійснена оплата продавцю ОСОБА_3 у розмірі 808 000 грн., які продавець отримав до підписання цього договору, отже текстом договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року підтверджено факт оплати ОСОБА_1 ОСОБА_3 вказаних грошових коштів. Також вказує, що позивачем не було порушено шестимісячний строк для пред`явлення вимог до спадкоємця, зазначає, що всі доводи стосовно строку, викладені в позовній заяві.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 грудня 2006 року між позивачкою та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_3 продав, а Позивачка купила житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шишко В.А. (т. 1 а.с. 6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 червня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 травня 2010 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особи: КП «ХМ БТІ», приватний нотаріус Бакумова А.Л. про визнання договору купівлі-продажу недійсним задоволено. Визнано договір купівлі-продажу від 28 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним. Зобов`язано КП «ХМ БТІ» поновити реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 . Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.10.2008 року КП «ХМБТІ» зобов`язано скасувати реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на будинок що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова № 2-1495/06 від 15.02.2006 року (а.с. 8-11)

З пояснень позивача вбачається, що 29.10.2008 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_7 договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_4 передала у власність, а ОСОБА_7 прийняв спірний житловий будинок з надвірними будівлями.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_7 та передано ОСОБА_1 нерухоме майно з прибудовами за адресою : АДРЕСА_1 , визнано право власності за ОСОБА_1 на нерухоме вказане нерухоме майно. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено (а.с. 13-29).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 березня 2015 року, яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року залишено без змін, частково задоволена апеляційна скарга ОСОБА_7 : - рішення суду першої інстанції скасовано; - визнано недійсним договір купівлі-продажу від 28.09.2006 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 30-37).

В ході розгляду позову до ОСОБА_3 у Жовтневому районному суді м. Харкова, а саме у травні 2018 року, до суду поступила Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру. Відповідно до зазначеної довідки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Чемлиж Севського району Брянської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

04 листопада 2016 року була відкрита спадкова справа, на підставі якої 07.04.2017 року спадкоємцям померлого видано свідоцтво про право на спадщину. У зв`язку з цим, 11 травня 2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова провадження у справі № 639/6817/17 було закрито.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Відповідно до статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог.

Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення вимог, (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців, а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

Частиною другою статті 1281 ЦК України визначено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Вимогою є бажання, прохання, висловлене так, що не допускає заперечень.

Вимога (факт пред`явлення вимоги) є обов`язковою, оскільки недодержання законом встановленої процедури застосування вимоги може бути підставою для відмови в задоволенні позову.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 з позовною заявою 04 грудня 2018 року, між тим про смерть ОСОБА_3 дізналась у травні 2018 року у зв`язку з чим ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року провадження у справі № 639/6817/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, інфляційних збитків та трьох відсотків річних було закрито.

Визначені статтею 1281 ЦК України сплив строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

Згідно ч. 4 ст. 1281 ЦК України, кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Так, позивачу було відомо про смерть ОСОБА_3 , про що вона сама зазначає у своїй позовній заяві, між тим ОСОБА_1 не дотримано процедури звернення із вимогою до спадкоємців, оскільки відповідно до частини другої статті 1281 ЦК України після того, як вона дізналася про смерть ОСОБА_3 , вона не пред`явила вимоги до спадкоємця щодо задоволення кредитних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що пропустила строк, передбачений ст. 1281 ЦК України з поважних причин, оскільки вона витратила час для отримання інформації про коло спадкоємців ОСОБА_3 .

Між тим, норма ст. 1281 ЦК України, в редакції, що діяла до введення в дію Закону № 2478-VІІІ від 03.07.2018 року не пов`язувала початок строку із часом отримання кредитором відомості про особу спадкоємця, факт прийняття ним спадщини або одержання свідоцтва про право на спадщину.

Позивач не була позбавлена можливості подати заяву про наявність вимог до спадкоємця ОСОБА_3 через нотаріальну контору.

Оскільки строк, передбачений ст. 1281 ЦК України, що діяла на час виникнення спірних правовідносин є присічним (преклюзивним), тому наразі ОСОБА_1 позбавлена права вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 22 січня 2021 року скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова