печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Габрись О.М.,

справа № 757/30854/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

представник позивача ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29 грудня 2015 року між сторонами був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Таран Я.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 931. За умовами договору відповідач отримав від позивача суму у розмірі 150 000 грн. з умовами повернення зазначеної суми до 30 червня 2018 року. Взяті на себе зобов`язання відповідач не виконала, грошові кошти не повернула. На звернення позивача від 8 липня 2020 року щодо повернення грошових коштів відповідач належним чином не відреагувала. Тому, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь суму у розмірі 150 000 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 17 472 грн. 83 коп. та 3% річних у розмірі 9 245 грн. 90 коп., а всього 176 718 грн. 73 коп.

24 липня 2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 24).

Ухвалою суду від 8 лютого 2021 року за клопотанням відповідача ОСОБА_2 судом вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін та розгляд справи призначено на 30 березня 2021 року (а.с. 57).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечила щодо задоволення позову, мотивуючи тим, що кошти були нею повернуті позивачу, що можуть підтвердити свідки.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Таран Я.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 931 (а.с. 9-10).

За умовами договору відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 суму у розмірі 150 000 грн. (п. 1 договору) з умовами повернення зазначеної суми до 30 червня 2018 року. Вказаний договір є безпроцентним відповідно до п. «а» п. 4 договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 29 грудня 2015 року між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Таран Я.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 931, у якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 отримала від позивача ОСОБА_1 суму у розмірі 150 000 грн. (п. 1 договору) з умовами повернення зазначеної суми до 30 червня 2018 року.

Тому, договір позики, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України.

У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики, укладений між сторонами, є не чинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають до виконання.

Водночас, у визначний сторонами строк відповідач грошові позивачу не повернула.

На звернення позивача від 8 липня 2020 року щодо повернення грошових коштів відповідач належним чином не відреагувала, кошти не повернула (а.с. 11-16).

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача позичених та неповернутих коштів у сумі 150 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних за період з 1 липня 2018 року (строк погашення позики 30 червня 2018 року) по 21 липня 2020 року, що відповідно становить 17 472 грн. 83 коп. інфляційних втрат та 9 245 грн. 90 коп. 3% річних (а.с. 17-23).

Вказаний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних відповідачем не заперечувався, у встановленому законом порядку не спростовано.

Тому суд дійшов висновку про задоволення позову і в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. 625, 1046-1047, 1049 ЦК України, ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 150 000 грн., інфляційні втрати у розмірі 17 472 грн. 83 коп., 3% річних в розмірі 9 245 грн. 90 коп., а всього 176 718 грн. 73 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 767 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 4 500 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду або через Печерський районний суд м. Києва, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач: ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

Суддя О.В. Батрин