КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи:361/6090/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8324/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Петришин Н.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Лащевська Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів,

за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року,

встановив:

у серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про надання представницько-консультаційних послуг.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним пункту 4 Додаткової угоди від 07 серпня 2016 року до Договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року, стягнення коштів, сплачених на виконання недійсного правочину, а також 15 000 грн., сплачених за послуги, які не були надані належним чином.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 березня 2020 року первісний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано недійним п.4 Додаткової угоди від 07 серпня 2016 року до Договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 грн. В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині вирішення вимог про визнання недійсним пункту договору та стягнення грошових коштів на його виконання, а у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. Також відповідач просила скасувати додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що 05 серпня 2016 року між нею та ФОП ОСОБА_2 було укладено Договір про надання представницько-консультаційних послуг, відповідно до умов якого відповідач взяла на себе зобов`язання здійснювати перевірку наданих документів на відповідність вимогам чинного законодавства, надавати послуги з підготовки та подання процесуальних документів (позовних заяв, клопотань, тощо), надавати ОСОБА_1 консультації та представляти її інтереси у суді першої та апеляційної інстанції. 07 серпня 2016 року між сторонами була укладена Додаткова угода №1, якою вони погодили, зокрема, що ФОП ОСОБА_2 бере на себе зобов`язання бути представником ОСОБА_1 у судовому процесі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» у Броварському міськрайонному суді Київської області та Апеляційному суді Київської області. Пунктом 4 Додаткової угоди сторони погодили, що у випадку відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 сплачує ФОП ОСОБА_2 додаткову винагороду у розмірі 10% від ціни позову або 10% від суми зменшення ціни позову.

Позивач зазначала, що відповідач ввела її в оману щодо істотних умов договору, зокрема щодо моменту настання позитивного результату для клієнта. Вказувала, що вона була переконана в тому, що відмова в задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» мала б наслідком повне припинення правовідносин з банком щодо договорів кредиту та іпотеки, а також припинення будь-яких можливих спорів з банком. Крім того, вважала, що судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав, а тому включення до умов договору умови щодо сплати додаткової винагороди виконавцеві внаслідок ухвалення судового рішення на її користь суперечить вимогам чинного законодавства.

В обґрунтування вимог про стягнення грошових коштів в розмірі 15 000 грн., сплачених на виконання умов договору про надання послуг, позивач зазначала, що відповідачем не були належним чином та в належному обсязі надані передбачені договором послуги.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано недійним п.4 Додаткової угоди від 07 серпня 2016 року до Договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 25 000 грн. В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржуються, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи вимоги про визнання недійсним пункту договору та стягнення грошових коштів, сплачених на виконання недійсного правочину, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний пункт договору суперечить актам цивільного законодавства. Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання представницько-консультаційних послуг. За умовами вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язалась надати ОСОБА_1 послуги з надання консультацій, підготовки та подання процесуальних документів та представництва інтересів у суді, а ОСОБА_1 в свою чергу зобов`язалась своєчасно та в повному обсязі оплачувати надані послуги.

07 серпня 2016 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору про надання представницько-консультаційних послуг. Вказаною угодою сторони погодили зобов`язання виконавця послуг бути представником замовника у судовому процесі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» у Броварському районному суді Київської області та Апеляційному суді Київської області на підставі довіреності. Крім того, вказаною угодою сторони погодили вартість послуг, а також сплату додаткової винагороди. Зокрема, пунктом 4 Додаткової угоди №1 сторони погодили, що у випадку повної відмови у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» замовник сплачує виконавцю додаткову винагороду у розмірі 10% від ціни позову ПАТ «Укрсоцбанк» або 10 відсотків від суми зменшення ціни позову.

Матеріали справи свідчать про те, що на розгляді у Броварському міськрайонному суді Київської області перебувала справа №361/4567/16 за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про захист прав споживачів, визнання строку дії кредитного договору припиненим та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2017 року у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено, а позов ОСОБА_1 - задоволено, визнано строк дії кредитного договору припиненим з 07 жовтня 2008 року, зобов`язано банк провести перерахунок заборгованості. Вказане рішення судом апеляційної інстанції не переглядалось та набрало законної сили 23 грудня 2017 року.

Положеннями ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2020 року (справа № 281/129/17).

Разом з тим, при зверненні до суду з позовом позивачем не було зазначено про те, якій саме імперативній цивільно-правовій нормі суперечить пункт 4 Додаткової угоди. Вказані обставини не були з`ясовані і судом першої інстанції.

Частиною 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами.

В даному випадку судом першої інстанції було зроблено висновок про те, що оскільки судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав, то і не може бути предметом договору.

Положеннями ст. 177 ЦК України визначено, що об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Так, предметом договору є об`єкт, з приводу якого він укладений. В даному випадку предметом укладених між сторонами договору та додаткової угоди до нього є надання представницьких та консультаційних послуг, а тому підстави вважати угода була укладена з приводу рішення суду, яке не може бути об`єктом цивільних прав, відсутні. Встановлення у договорі умов щодо додаткової винагороди виконавцеві послуг у зв`язку з настанням певної відкладальної обставини не суперечить нормам чинного законодавства.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документа чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц).

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ОСОБА_1 в добровільному порядку сплачувала грошові кошти на виконання оспорюваного пункту Додаткової угоди щодо виплати додаткової винагороди, тобто не оспорювала його дійсність та погодилась зі своїм обов`язком сплатити ОСОБА_2 , як виконавцеві за договором, грошові кошти.

З наданої до суду першої інстанції ОСОБА_1 світлокопії таблиці розрахунків сторін вбачається, що позивач сплачувала ОСОБА_2 грошові кошти на виконання умов Договору від 05 серпня 2016 року та Додаткової угоди від 07 серпня 2016 року - 25 червня 2018 року та 27 серпня 2018 року, тобто після ухвалення судом рішення у справі, представницько-консультаційні послуги у якій позивачу надавала відповідач.

При зверненні до суду з позовом позивач не вказувала яким саме чином оспорюваний пункт угоди порушує її права, з урахуванням виконання сторонами договору його умов (повністю або частково).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

При зверненні до суду з даним позовом, позивач, окрім доводів про невідповідність оспорюваного пункту договору вимогам цивільного законодавства, також зазначала про те, що її було введено в оману щодо істотних умов договору. Зокрема ОСОБА_1 вказувала, що за наслідками наданих їй відповідачем послуг вона очікувала повного припинення претензій банку до неї за кредитним договором та договором іпотеки, що суперечить її власній позиції про те, що досягнення певного результату у справі виходить за межі предмету договору. Вказані обставини свідчать про усвідомлення позивачем предмету та істотних умов укладеного між сторонами договору та додаткової угоди.

Положеннями ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доказів про те, що існували будь-які обставини, які могли перешкодити укладенню Договору про надання представницько-консультаційних послуг та Додаткової угоди до нього, які заперечувала або замовчувала ОСОБА_2 , матеріали справи не містять. Також відсутні докази і про те, що ОСОБА_1 мала намір укласти відповідні договори лише у випадку досягнення конкретного результату, а саме - припинення будь-яких правовідносин з ПАТ «Укрсоцбанк».

Також колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні характеру спірних правовідносин у даній справі слід враховувати те, що ОСОБА_1 , звертаючись до відповідача ОСОБА_2 за отриманням послуг, не мала на меті саме по собі отримання консультацій, а погодила з відповідачем і представництво її інтересів у суді у спорі з ПАТ «Укрсоцбанк». Укладення ОСОБА_1 з відповідачем Договору про надання представницько-консультаційних послуг, дійсність якого в цілому вона не оспорює, свідчило про її намір задовольнити свої потреби у представництві у суді з метою захисту та відновлення її прав, досягнення якої опосередковано прийняттям судом рішення за наслідками її звернення.

За таких обставин підстави вважати, що сам по собі факт прийняття судом певного рішення міг би розумітися сторонами Договору про надання представницько-консультаційних послуг як предмет або результат надання послуг., відсутні. В даному випадку можна дійти висновку про те, що судове рішення, постановлене за наслідками розгляду справи, сприймалось сторонами як оцінка якості послуг та вжитих представником дій, та як наслідок - як юридичний факт, з яким сторони пов`язували умови виплати додаткової винагороди за надані послуги.

ЄСПЛ вказав, що принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом. До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні, вимоги задовольнили. До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України»).

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про наявність підстав для визнання недійсним пункту 4 Додаткової угоди від 07 серпня 2016 року до Договору про надання представницько-консультаційних послуг від 05 серпня 2016 року. За відсутності підстав для визнання недійсним правочину не підлягають стягненню і грошові кошти, сплачені позивачем ОСОБА_1 на його виконання.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. З урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог підлягає скасуванню і додаткове рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Крім того, з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги на рішення суду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2021 року в частині задоволених вимог та додаткове рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 лютого 2021 року - скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів, сплачених на його виконання, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 305 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 10 серпня 2021 року.

Головуючий

Судді