05.04.2021 року КОЗЕЛЬЩИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 533/83/21
Провадження № 2/533/49/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року селище Козельщина

Козельщинський районний суд Полтавської області у складі головуючої судді Козир В.П., за участю секретаря судового засідання Кругловецького Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

22 січня 2021 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Козельщинського районного суду Полтавської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 01.12.2010 у розмірі 16 036,03 грн станом на 30.11.2020 та судові витрати у розмірі 2 102,00 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01.12.2010 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Позивач зазначав, що за умовами вказаного договору банком було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, та відповідачу надано у користування кредитну картку (номери та строк дії отриманих кредитних карток зазначено у довідці про отримані картки). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 13 000,00 грн, що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку.

На думку позивача, вказана Заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які були надані відповідачу для ознайомлення у письмовій формі, складають Договір про надання банківських послуг (надалі Договір). При укладенні Договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України, формулярами та стандартними формами є саме «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи».

Відповідач належним чином зобов`язання за Договором не виконував, унаслідок чого станом на 30.11.2020 утворилась заборгованість у розмірі 16 036,03 грн, з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 12 990,39 грн;

- заборгованість за простроченими відсотками 3045,64 грн.

Ураховуючи викладене АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просив суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені банком судові витрати.

Ухвалою суду від 26 січня 2021 року позовну заяву АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» було залишено без руху та надано позивачу строк десять днів з дня отримання ухали суду для усунення недоліків, а саме запропоновано позивачеві:

-додати до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг на державній мові для суду та для відповідача;

-додати до позовної заяви належним чином завірені копії перелічених в ухвалі документів для суду та для відповідача;

-доплатити судовий збір у розмірі 168,00 грн за наведеними в ухвалі реквізитами.

Позивачем АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» у встановлений йому судом строк недоліки усунуто частково: доплачено судовий збір та додано до позовної зави належним чином завірені копії перелічених в ухвалі документів для суду та для відповідача.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг на державній мові, на виконання ухвали суду від 26.01.2021, позивач не надав, посилаючись на відсутність у нього процесуального обов`язку надавати суду докази на державній мові. Також, обґрунтовуючи свою відмову надати докази суду на державній мові, позивач пояснив, що ним подано до позовної заяви усі наявні у нього докази (у тому числі кредитний договір на російській мові), які позивач вважав за потрібне надати суду, а якщо вони не підтверджують позовні вимоги, то цей є підставою для відмови в задоволенні позову, а не для визнання позовної заяви неподаною.

Суд погодився з доводами позивача, що не подання ним доказів на підтвердження позовних вимог, чи надання доказів неналежної якості, не є перешкодою для розгляду справи, оскільки позивач у відповідності до принципу змагальності (ст. 12 ЦПК України) диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) самостійно вирішує, які докази йому слід подати для підтвердження власних позовних вимог, та несе відповідні ризики настання наслідків із вчиненням чи невчиненням ним певних процесуальних дій.

Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 18 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання на 22 березня 2021 року.

Відповідач надала суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» визнала частково, а саме заборгованість за кредитним договором (тіло кредиту) у сумі 12 990,39 грн, у задоволенні інших позовних вимог щодо стягнення з неї заборгованості за простроченими відсотками у сумі 3045,64 грн заперечувала з тих підстав, що у її заяві від 01.12.2010 процентна ставка не зазначена. На думку відповідача відсутні правові підстави для стягнення з неї заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 3045,64 грн, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку з її сторони по сплаті процентів у анкеті-заяві від 01.12.2010, оскільки Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Посилалась на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 14-131цс19.

Позивач подав відповідь на відзив на позовну заяву, у якій не погодився з аргументами та доводами відповідача, викладені нею у відзиві на позовну заяву.

У відповіді на відзив позивач зазначав, що Правила та Умови є публічною офертою, що містить умови та правила надання банківських послуг банком його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг Банку (пп. 1.1.1.1.58, 1.1.1.59 Умов). Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг… У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено, що відповідачу було надано для ознайомлення Умови та правила в письмовому вигляді, що засвідчується власним підписом відповідача у Заяві про приєднання. Отже, на думку позивача, заява про приєднання до Умов та Правил з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг, зміст якого зафіксовано в декількох документах, що не суперечить чинному законодавству України.

Також, наполягаючи на правомірності пред`явлених позовних вимог, позивач зазначав, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 10 років, а відповідач як позичальник жодного разу не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, що, на думку позивача, свідчить про обізнаність відповідача про розмір процентних ставок та інші умови кредитування.

За ствердженням позивача з копії заяви-анкети чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», а з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» чітко вбачається, що відповідачу встановлено процентну ставку у розмірі 2,5 % (30 % на рік). За ствердженням позивача виписка з карткового рахунку є належним доказом отримання відповідачем саме кредитної картки «Універсальна», оскільки отримання коштів через банкомат та проведення розрахунків через термінал в касах магазинів без наявності картки є неможливим. Наполягав на тому, що виписка по картковому рахунку у відповідності до п. 5.6 Положення про організацію діяльності в банках України, затвердженим постановою НБУ від 18.06.2003 № 254, та розрахунок заборгованості є належними та допустими доказами по справі, а відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, так як контррозрахунок чи висновок судово-економічної експертизи не надані.

Позивач також зазначав, що надані ним докази (наказ про затвердження редакції Умов та правил надання банківських послуг, довідка щодо виданих кредитних карток відповідачу, довідка про зміну кредитного ліміту, виписка по рахунку) підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви.

Позивач наполягав на тому, що суд при ухваленні рішення має врахувати такі постанови Верховного Суду: від 10.04.2019 у сп. № 356/1635/16-ц; від 28.03.2019 у сп. № 428/2873/17; від 06.02.2018 у сп. 755/2720/16-ц; від 17.04.2019 у сп. № 666/388/16-ц, та ухвалити рішення на користь позивача.

22 березня 2021 року судовий розгляд справи було перенесено на 05 квітня 2021 року, у зв`язку із перебуванням судді Кози В.П. у відпустці з 22 по 26 березня 2021 року (включно).

У судове засідання 05.04.2021 учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У поданому до суду клопотанні позивач просив розглянути справу без участі представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала частково у частині стягнення тіла кредиту.

За таких обставин, з урахуванням положень ч. 1 статті 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що 01.12.2010 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 83).

Розмір кредитного ліміту; вид послуг, за якими відповідач звернувся до банківської установи, вид платіжної картки , процентної ставки за користування кредитними коштами, неустойки за порушення договірних зобов`язань тощо підписана відповідачем анкета-заява не містить.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які надані для ознайомлення у письмовому вигляді.

До позову банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 84) та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 85-108). Вказані витяги не містять підпису відповідача.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача станом на 30.11.2020 складає 16036, 03 гривень, у тому числі:

- 12 990,39 грн заборгованість за тілом кредиту;

- 3 045,64 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Згідно довідки позивача без вихідних даних (номеру та дати) (а.с. 81) між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір б/н, за яким було видано такі кредитні картки: 1) НОМЕР_1 , дата відкриття 17.04.2013, термін дії 02/17; 2) НОМЕР_2 , дата відкриття 14.11.2014, термін дії 04/18; 3) НОМЕР_3 , дата відкриття 16.04.2018, термін дії 01/22.

Згідно наданої позивачем Довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) (а.с. 83), кредитний ліміт, встановлений 17.04.2013 (300,00 грн) декілька разів змінювався, зокрема: 14.05.2019 кредитний ліміт збільшено до 13000,00 грн, 06.07.2020 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн.

Отже найбільший кредитний ліміт, який був встановлений позивачем на картковий рахунок відповідача, за весь період кредитування складав 13000,00 грн., та який остаточно було зменшено до 0,00 грн 06.07.2020.

Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 30.11.2020 утворилася заборгованість в сумі 16036,03 грн., яка складається у тому числі зі заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12990,39 грн.

Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за договором б/н станом на 03.12.2020 за період з 17.04.2013 по 01.11.2020 (а.с. 119-123).

Посилання позивача на п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою НБУ від 18.06.2003 № 254, суд не вважає підставним та його відхиляє, оскільки наведене Положення втратило чинність на підставі постанови правління НБУ від 04.07.2018 № 75, а надана позивачем виписка сформована ним станом на 03.12.2020.

Разом з тим, відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Також виписка банку згідно Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 за № 571/20884, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Відповідач факт отримання кредиту у сумі 12990,39 грн визнала; такий кредит отриманий у межах кредитного ліміту, встановленого позивачем; факт отримання кредиту підтверджено належними та достатніми доказами, отже суд вважає у цій частині позовні вимоги підставними та обґрунтованими та їх задовольняє.

Оцінюючи розрахунок заборгованості за простроченими процентами за користування кредитними коштами суд зазначає таке.

З розрахунку заборгованості та з виписки за договором вбачається, що позивач нараховував відповідачеві проценти за користування кредитним коштам, застосовуючи такі процентні ставки: 30 %, 34,8 %, 43,20 %, 3,6 % щомісяця (43,2 % річних); 3,5 % щомісяця (42 % річних); 84 % , 40, 8 % річних.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 85-108) та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 84), на яких не міститься підпис відповідача.

Отже, суд вважає, що доводи позивача про погодження відповідачем «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів» у письмовій формі не підтверджені позивачем належними доказами та є безпідставними.

Суд критично ставиться до стверджень позивача, що відповідачу видавалися Умови та правила надання банківських послуг під час підписання анкети-заяви на ознайомлення у письмовому вигляді, оскільки сумнівним є факт видачі кожному зі споживачів банківських послуг на ознайомлення внутрішнього документа обсягом 94 сторінки, та викликає сумнів той факт, що пересічний споживач банківських послуг взмозі перед підписанням анкети-заяви прочитати, зрозуміти та оцінити умови та ризики договірних відносин, що йому пропонуються чи нав`язуються банком.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 (7-рп/2013) зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримався вимог, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

З цих підстав суд відхиляє Умови та Правила надання банківських послуг як доказ укладення кредитного договору та погодження умов кредитування.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Посилання позивача на той факт, що з моменту оформлення кредитного договору минуло 10 років, й за цей час відповідач не оспорювала правильність нарахування процентів за користування кредитом, суд не бере до уваги, оскільки невикористання відповідачем свого права на оспорювання правомірності нарахування та списання позивачем процентів за користування кредитом з її кредитної картки не свідчить про правомірність здійсненого позивачем розрахунку. Самостійне списання позивачем процентів за використання кредитного ліміту за ставками, які не погоджувалися в письмовому вигляді з відповідачкою, що вбачається з інформації, розміщеної у графі «деталі операції» виписки за договором (а.с.119-123), не свідчить про правомірність заявлених позовних вимог.

Доводи позивача, що анкета-заява та витяг з тарифів є доказами того, що відповідачка отримала кредитну карту «Універсальна» та погодилася на процентну ставку у розмірі 2,5 % (30% на рік) є безпідставними, так як з анкети-заяви не вбачається вид платіжної картки, яку мав намір отримати відповідач та яка була видана позивачем відповідачу (відповідні графи не є заповненими, а.с. 83 на звороті), а витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить декілька варіантів умов кредитування для різного виду карт, та не може бути підтвердженням отримання відповідачкою картки «Універсальна» та встановлення з нею договірних домовленостей про конкретні умови кредитування. Також суд повторює, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не містить підпису відповідача, тобто не може бути належним та достовірним доказом ознайомлення відповідача та погодження з ним саме таких умов кредитування, на яких наполягає позивач. Крім того, з витягу з Тарифів, що міститься в матеріалах справи, неможливо встановити дату, станом на яку його сформовано, та протягом якого періоду такі тарифи діяли та були чинними.

Також суд зазначає, що позивач стверджує, що відповідачка погодилася на встановлення процентної ставки за користування кредитом у розмірі 2,5 % (30 % річних), у той час як розрахунок заборгованості процентів за користування кредитом здійснений з використанням й інших процентних ставок, застосування яких позивач належним чином не обґрунтував.

Сам по собі розрахунок заборгованості, який здійснений самостійно позивачем, не є належним та достатнім доказом існування заборгованості позичальника перед банківською установою, якщо такий розрахунок не узгоджується з іншими матеріалами справи.

Суд також не бере до уваги умови кредитного договору, викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг, долучених до матеріалів справи, оскільки позивачем не доведено, що Умови та Правила надання банком кредиту є складовою кредитного договору, а саме те, що вони укладені в один день, тобто в день підписання позичальником заяви позичальника, і позичальник розумів, що саме ці Умови він мав на увазі, підписуючи заяву.

Вказаний висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду у справі № 342/180/17 (постанова від 03 липня 2019 року), № 188/1815/17(постанова від 27.08.2020), № 378/305/18 (постанова від 23.07.2020), № 191/2648/17 від 23 грудня 2020, відповідно до яких витяг з Умов та правил надання банківських послуг, який викладений на банківському сайті, не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

Наказ позивача про затвердження певної редакції Умов та правил не є підтвердженням того, що саме та редакція була чинною на момент підписання анкети-заяви позичальника, як помилково вважає позивач, та що дійсно відповідач був ознайомлений з такими умовами, їх зрозумів та з ними погодився.

Висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у сп. № 356/1635/16-ц, від 28.03.2019 у сп. № 428/2873/17, від 06.02.2018 у сп. № 755/2720/16-ц, від 17.04.2019 у сп. № 666/388/16-ц, на застосуванні яких наполягав позивач, суд не застосовує, оскільки такі висновки не є релевантними по відношенню до обставин у даній справі, адже відповідачка не заперечувала сам факт укладення кредитного договору шляхом підписання відповідної анкети-заяви та отримання кредитних коштів у пред`явленому до неї обсязі.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Крім того, документ під назвою «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг, утвержденных приказом от 06.03.2010 г. № СП-2010-256» наданий до суду позивачем викладено не на державній мові, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 9 ЦПК України та ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Так, згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою (ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики»).

Оскільки доказ у вигляді документа під назвою «Извлечение из Условий и правил предоставления банковских услуг, утвержденных приказом от 06.03.2010 г. № СП-2010-256» надано позивачем не на державній мові, та позивач відмовився подавати суду цей доказ державною мовою, зазначаючи при цьому, що розуміє наслідки неподання доказів, суд не бере його до уваги ще й з цих підстав.

Будь-яких інших доказів на підтвердження існування письмових домовленостей сторін саме про такі умови кредитування, на яких наполягав позивач, матеріали справи не містять.

Отже суд вважає нарахування процентів за користування кредитом за застосованими позивачем процентними ставками неправомірним, оскільки розмір таких процентів не був встановлений договором та законом. Вимогу про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом на рівні облікової ставки НБУ у відповідності до ст. 1048 ЦКУ позивач не заявляв, розрахунок заборгованості за процентною ставкою, прямо передбаченою законом, позивач до суду не подав. Керуючись принципом диспозитивності, суд не має права та обов`язку здійснювати такий розрахунок самостійно за іншою процентною ставкою, якою позивач свої позовні вимоги не обґрунтовував.

За таких обставин, розглядаючи справу у межах заявлених позовних вимог, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленостей сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, процентів за порушення строків повернення кредитних коштів, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими належними доказами, розрахунками та правовими нормами.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/, копія яких міститься в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача та позивача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Також судом встановлено, що під час розрахунку заборгованості банком використовувалася формула нарахування процентів, яка не відповідає умовам договору, вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 1048 ЦК України, зі змісту яких випливає, що проценти нараховуються лише на суму позики, а також вимогам, передбаченим ч. 2 ст. 550 ЦК України, відповідно до яких проценти на неустойку не нараховуються.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №325/1163/16-ц.

У розрахунку позивача, наданого для обґрунтування позовних вимог щодо наявності заборгованості, вбачається, що позивач на суму нарахованих ним щомісяця процентів за користування кредитними коштами, що не були погашені відповідачем, збільшував заборгованість за тілом кредиту, тобто фактично штучно збільшував кредитну заборгованість відповідача за рахунок нарахованих процентів у попередніх періодах. Застосована позивачем формула розрахунку заборгованості за процентами, на думку суду, суперечить вимогам закону та умовам договору, й суд дійшов висновку про те, що вказаний розрахунок в частині нарахування заборгованості за процентами є необґрунтованим, оскільки позивач мав право здійснювати нарахування процентів за користування кредитом виключно на суму фактичної заборгованості за кредитом, отриманим позичальником, із застосуванням тієї процентної ставки, про яку сторони домовились.

Отже, у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими процентами у сумі 3045,64 грн слід відмовити з наведених вище підстав.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 12 990,39 грн підлягають задоволенню.

Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, у загальній сумі 12 990,39 грн, тобто 81,00 % від ціни позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1 838,70 грн (2270,00 х 81,00 % = 1 838,70).

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 19, 141, 259, 263-265, 274, 354 ЦПК України та наведеними у рішенні нормами матеріального права, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 01.12.2010 у розмірі 12 990,39 гривень станом на 30.11.2020 (тіло кредиту).

У задоволенні позовних вимог АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» у частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 01.12.2010 за простроченими процентами у розмірі 3 045, 64 гривень - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» судовий збір у сумі 1 838,70 гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання через Козельщинський районний суд Полтавської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили, якщо протягом вищевказаного строку не була подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (АТ КБ «ПРИВАТБАНК», місцезнаходження: вулиця Грушевського, буд. 1-Д, місто Київ, 01001; ідентифікаційний код 14360570).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 )

Повне рішення складено 05.04.2021.

Суддя В.П. Козир