Провадження № 2/522/4599/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Кісліної В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виділ в окрему одиницю та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приморської райадміністрації Одеської міської ради про виділ в окрему одиницю та визнання права власності.

В подальшому позивачем неодноразово уточнювались позовні вимоги та в остаточної редакції просила суд виділити їй у окреме користування 444/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , а саме: приміщення №1а- тамбур, площею 5.5 кв.м.; приміщення 1-б- коридор, площею 3.0 кв.м., приміщення №8 - житлова, площею 16,0 кв.м; приміщення № 10 - житлова, площею 11,3 кв.м. Також просить зобов`язати позивача ОСОБА_1 за власні кошти в квартирі АДРЕСА_1 в приміщенні №1 - кухня, площею 10,4 кв.м., встановити перегородку з бетону, товщиною 0,20 м. (площею 1,0 кв.м.), яка розподілить приміщення на два, а саме: приміщення 1-б- коридор, площею 3.9 кв.м., та приміщення №1-в - кухня, площею 5,6 кв.м.; влаштувати дверний отвір між новоутвореними приміщеннями №1б - коридор, площею 3,9 кв.м. та приміщенням №10 - житлова, площею 11,3 кв.м.; закласти дверний отвір між приміщеннями №9 - коридор, площею 2,8 кв.м. та приміщенням № 8 - житлова, площею 16,0 кв.м.; виконати розподіл інженерних комунікацій (електропостачання, газопостачання, водопостачання, каналізації, опалення).

Позивач, обґрунтовуючи позов, зазначає, що вона є співвласницею квартири АДРЕСА_1 . 444/1000 цієї квартири вона отримала в дар згідно договору дарування від 29.03.2013 року. Співвласниками цієї квартири в частині 556/1000 є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках. Відповідно до вимог ст.364 ЦК України вона має право на виділ в натурі частки із майна та вона вважає, що є технічна можливість для такого виділу. В процесі розгляду справи була проведена судово-будівельна експертиза та вона згодна з запропонованим варіантом виділу в натурі, належних позивачу 444/1000 частин квартири.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити з підстав, викладених у відзиві. Заперечуючи проти позову зазначили, що позовні вимоги ОСОБА_1 викладені некоректно, тому не зовсім зрозуміло, що в кінцевому рахунку вона хоче отримати. Як вважають відповідачі, виділ позивачу частини квартири в окрему одиницю технічно неможливий. При запропонованому позивачем варіанті необхідні переобладнання, які порушують норми ДБН. Виділ може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно ДБН В.2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» до квартири, як до об`єкту самостійного користування, пред`являються наступні вимоги:

-п. 2.22 у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо.; Отже, на підставі наведених вище нормативно-технічних вимог, виділ в натурі можливий за умови ізолювання частин, що виділяються і наявності необхідного мінімального складу приміщень: житлової кімнати, кухні, туалету, ванни, підсобних приміщень, тобто запропонований позивачем варіант виділу в натурі йому тільки житлових кімнат та частини коридору без природного освітлення, туалету технічно неможливий. Спірна квартира фактично обладнана єдиною інженерною системою електропостачання , опалення , водопостачання та водовідведення , переобладнання при поділі квартири без втручання в інженерні системи загального користування не є можливим. Позивачем в ході розгляду справи документи , що дають право на виконання робіт , пов`язаних з втручанням в несучу конструкцію та інженерні системи загального користування суду не подано. Ніяких необхідних дозвільних документів у позивача не має, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 про виділ в окрему одиницю, задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 12 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.13 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до договору дарування від 29.03.2013 року є власником 444/1000 частин квартири спільного заселення під АДРЕСА_1 , житловою площею 27,3 кв.м., загальною 37,7 кв.м., яка в цілому складається з чотирьох житлових кімнат, житловою площею 61,1 кв.м., загальною площею 92,4 кв.м.

Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 10.10.1995 року власниками 556/1000 частин вищезазначеної квартири спільного (загального) заселення є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках.

Згідно наданого до суду технічного паспорту на вищевказану квартиру: житлові кімнати 10- площею 11,3 кв.м. та 8- площею 14,8 кв.м. є власністю ОСОБА_1 та знаходяться в окремому користуванні; житлові кімнаті 4- площею 14,2 кв.м. та 7- площею 19, 6 кв.м. є власністю відповідачів та знаходяться в окремому користуванні відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також в окремому користуванні відповідачів знаходяться допоміжні приміщення: 5- площею 5,2 кв.м.; 6- площею 2.8 кв.м. Приміщення 1- кухня, площею 10,6 кв.м.; 9- коридор, площею 2,7 кв.м.; 3-ванна кімната, площею 3,0 кв.м.; 2- туалет, площею 1,8 кв.м.,1-а-тамбур, площею 5,0 кв.м. знаходяться в загальному користуванні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

В процесі розгляду справи в суді було призначено судову будівельно-технічну експертизу на вирішення якої були поставлені наступні питання:

- чи є технічна можливість виділу в натурі ОСОБА_1 444/1000 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1

- якщо це можливо, то які є варіанти виділу в натурі частини квартири?

Проведення експертизи доручити Приватному підприємству "Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.»

Відповідно до висновку експерта №186/2019 від 28.02.2020 року щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкту нерухомого майна позивачу можливо виділити в натурі 444/1000 частин відповідно до її ідеальної частки та було запропоновано два варіанта. Один варіант виділу пропонує житлові кімнати в окреме провадження, а допоміжні приміщення в загальне користування з розрахунком площі в приміщеннях. Другий варіант можливий при виконанні будівельних робіт: встановлення перегородки, яка розділить приміщення кухні на два приміщення, а саме: коридор, площею 3,9 кв.м. та кухню, площею 5,6 кв.м.; влаштування дверного отвору між новоутвореним приміщенням коридору та житловою кімнатою; закладення дверного отвору, а також виконання розподілу інженерних комунікацій (електропостачання,газопостачання, водопостачання, каналізації, опалення).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положенням ст. 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Частиною 3 ст. 364 цього Кодексу визначено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до абз.1 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Частиною першою статті 355 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно із частиною першої статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998) № 15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця норма свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15 та до подібних правових висновків дійшов верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

4 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 333/3048/16-ц, провадження № 61-3994св18 (ЄДРСРУ № 73368996) вказав, що відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Окремо необхідно зробити наголос на тому, що згідно з правовим висновком Верховного суду України, викладеного в Постанові від 03.04.2013 р. у справі № 6-12цс13 вбачається: «Виходячи з аналізу зазначеної правової норми (ст.358 ЦК України) слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них.

Виділення позивачу в окреме користування частини квартири загального заселення відповідно до варіанту, запропонованого висновком експерта, та на якому наполягає позивач, неможливо у зв`язку з тим, що необхідно провести самочинне переобладнання кухні, зробив з частини кухні коридор без освітлення, а також без дозволу компетентних органів необхідно виконати розподіл інженерних комунікацій, тобто необхідно влаштувати туалет, ванну кімнату, та кухню, що буде порушувати пункт 8.11 Державних будівельних норм В.3.2-2-2009, яким забороняється при реконструкції та капітальному ремонті розміщувати кухні і санвузли (ванні кімнати, туалети) над і під житловими кімнатами.

З огляду на положення ст. ст. 379-382 ЦК України щодо поняття житла, переобладнання приміщення в ізольовані квартири, як правило, супроводжується необхідністю улаштування інженерних комунікацій, зокрема мереж газо - електропостачання, водопостачання та водовідведення, і такі роботи проводяться за технічними умовами та проектами, розробленими спеціалізованими організаціями, та з додержанням відповідних норм і правил за погодженням компетентних органів.

Зокрема, виходячи з положень статей 183, 367 ЦК України та роз`яснень, що містяться в пункті 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі те, якщо при цьому можливо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття «комунальна квартира» включає в себе об`єкт нерухомості, що складається з кількох житлових приміщень і при цьому належить кільком власникам. Найчастіше в ній проживає кілька сімей, при цьому вони користуються спільними приміщеннями: кухня, коридор, ванна кімната, туалет.

У «комунальній квартирі», жилому блоці (секції) у гуртожитку, де мешкають два і більше наймачів, розмір загальної площі, що передається у власність громадян визначається як сума площ займаних наймачами жилих кімнат (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих в них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас) та площі підсобних приміщень, яка розподіляється між всіма наймачами пропорційно площі займаних ними жилих кімнат.

Відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404:

«2.2. При приватизації жилих приміщень у гуртожитку коридорного типу у власність мешканцям передаються тільки кімнати (з урахуванням відповідних коефіцієнтів площі розташованих в них веранд, засклених балконів, лоджій, холодних комор, відкритих балконів, лоджій та терас), яким надаються відповідні номери.

2.3 Допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, жилих приміщень (кімнати, кімнат, жилих блоків, секцій) у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах і окремо приватизації не підлягають.

Місця загального користування в комунальній квартирі - це санітарні вузли (туалет, ванна кімната), передпокій, комора і кухня. При цьому балкон і лоджія, які знаходяться в кімнаті, що належить кому-небудь, до місць загального користування не належать, і користуватися ними має право тільки власник даного приміщення.»

Згідно із законом дозволено приватизувати не всю квартиру, а лише її частину, кімнату або кілька кімнат. Фактично, виділити в натурі частину загальної площі не представляється можливим, тому, що місця загального користування (туалет, ванна кімната, коридор, передпокій) знаходяться в сумісном користуванні всіх співвласників квартири загального заселення, як в даному випадку.

У сусідів, які проживають в квартирі, однакові права користування загальною площею. Ніхто з них не може обмежити доступ до цих приміщень або зовсім перепинити від користування. Сторони можуть не тільки користуватися приміщеннями, а й мати у своєму розпорядженні там свої меблі, техніку та інші предмети з урахуванням того, що це не буде ущемляти інтереси інших мешканців.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд вважає, що порядок користування спірною квартирою АДРЕСА_1 вже встановлено, 2 житлові кімнати знаходяться у власності позивача, дві інші кімнати в користуванні відповідачів, в загальному користуванні знаходяться: туалет, ванна кімната, кухня, коридор та передпокій, які неможливо виділити в окреме користування позивачу, або відповідачам без порушення прав співвласників у праві власності на спільне майно.

За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст. 364 ЦК України, ст. 71 СК України, п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виділ в окрему одиницю та визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

02.03.2021