Справа № 495/885/21
№ провадження 2/495/1482/2021
З А О Ч Н Е р і ш е н н я
30 березня 2021 рокум. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово - судді Прийомової О.Ю.,
за участю секретаря Іванченко А.С.,
справа №495/885/21,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Білгород-Дністровському Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
12 лютого 2021 року позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, просить суд визнати ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Так, вимоги позивача мотивовані тим, що вона є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.01.2008 року, серія ВКС №964231, зареєстрованого в реєстрі за №274 та посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., що підтверджується відповідним договором та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18138481 від 18.03.2008 року, серії ССІ №771003.
В будинку, що є предметом спору, 1/2 частина якого належить їй на праві приватної власності з 26.05.2017 року прописаний, але не проживає з часу реєстрації її колишній чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Актом КП "ЖЕО - №1" від 05.02.2021 року в якому вказано, що сусіди - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою з часу реєстрації.
Відтак, наявність реєстрації відповідача ОСОБА_2 у будинку, що належить їй на праві власності, створює для неї незручності та порушує її права як власниці будинку, а саме: позивач змушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, утримувати будинок за власні кошти, здійснювати в ньому ремонтні роботи в той час, коли відповідач не приймає участі в утриманні будинку. Власні речі відповідача в будинку відсутні.
У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 не виявляє бажання самостійно знятись з реєстрації в належному їй будинку, вона і змушена звернутись до суду із позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
16 лютого 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду.
10 березня 2021 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суд підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті.
Позивач в судове засідання не з`явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутності, з проханням позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлявся належним чином, причина неявки суду невідома .
Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться..
Зі згоди позивача, про що свідчить заява позивача, суд ухвалою від 30 березня 2021 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Суд розглядає справу за відсутність належним чином повідомлених сторін, за наявними матеріалами справи.
Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що дійсно, позивач є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.01.2008 року, серія ВКС №964231, зареєстрованого в реєстрі за №274 та посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В., що підтверджується відповідним договором та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18138481 від 18.03.2008 року, серії ССІ №771003.
Матеріалами справи встановлено, що згідно витягу з домової книги, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований, окрім інших, з 2017 року відповідач по справі ОСОБА_2 .
Позивач вказує, що в будинку, що є предметом спору, 1/2 частина якого належить їй на праві приватної власності з 26.05.2017 року прописаний, але не проживає з часу реєстрації її колишній чоловік - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Актом КП "ЖЕО - №1" від 05.02.2021 року в якому вказано, що сусіди - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підтверджують факт не проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою з часу реєстрації.
Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст.47 Конституції, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною 1 ст. 383 ЦК та ст. 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.
Частиною 4 ст. 10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із ст.8 конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено.
Разом з цим, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України.
Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Такої позиції дотримується Верховний суд у справі №209/2642/18.
У ч.2 ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зазначено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.
Положеннями ст.7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації.
Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право приватної власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , ту обставину, що відповідач не проживає у вказаному будинку з моменту реєстрації, тобто з 2017 року, що станом на день винесення рішення перевищує встановлені чинним законодавством строки відсутності проживання членів сім`ї власника, враховуючи також, що реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенні порушує право власності позивача, суд приходить до висновку про те, що є усі законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 10, 64, 150, 156 ЖК України, ст. 16, 316, 319, 321, 383, 386, 387, 391, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265,280 -281, 354 ЦПК України , суд, -
УХВАЛ И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_1 , ІПН: НОМЕР_2 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення складений 05 квітня 2021 року