Номер справи 220/989/21
Номер провадження № 2/220/372/21
11 серпня 2021 року смт. Велика Новосілка Донецької області
Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:
головуючого судді - Яненко Г.М.;
при секретарі - Демішеві А.О.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном,
Позивач звернувся до Великоновосілківського районного суду з позовом про усунення перешкод у користуванні своїм майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначив, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично мешкає за адресою; АДРЕСА_2 .
Будинок за адресою: АДРЕСА_2 належить позивачеві на праві приватної власності, за договором купівлі-продажу.
Проте за адресою будинку зареєстровані дві особи, а саме; гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.
Дані особи не проживають в будинку про що свідчать акти про факт не проживання гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у будинку за адресою їх реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відтак ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Усі учасники судового засідання, належним чином повідомлялись судом про час, місце розгляду даної справи та мали можливість надати відзив або заперечення.
Проте в судове засідання сторони не з`явилися та про причини неявки не пояснили.
Позивачем спрямовано до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Проти проведення заочного розгляду справи позивач не заперечив.
Враховуючи норму ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними документами в порядку заочного розгляду справи.
Дослідивши наявні у справі письмові докази судом встановлені наступні обставини.
Згідно копії паспорту НОМЕР_1 від 11.08.1997 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
За довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перемістився з тимчасово окупованої території в АДРЕСА_2 .
У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі - продажу від 17.11.2014 року.
Згідно витягу Старомлинівської сільської ради № 35/05-19 від 09.06.2021 року про зареєстрованих у житловому будинку осіб, за адресою АДРЕСА_2 зареєстровані гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У відповідності до Акту Старомлинівської сільської ради про не проживання, гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою реєстрації: АДРЕСА_2 , не проживають.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу N 1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому не правовим.
Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України.
Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім`ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідачі вселилися як члени сім`ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім`ї (який надає право користування у таких випадках) втратили, а нового статус наймача не набули - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідачів щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідачі не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, оскільки це стороні для нього особи. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України).
Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК).
Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України.
Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п. 3. ч. 2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрав захист свого права відповідно до закону.
Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності.
Нагальність, невідкладність визнання відповідачів такими, що втратили право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості.
У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірному будинку не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів такими що втратили право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі.
Компенсації судового збору позивач не вимагає.
Керуючись ст. ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року N 5, суд, -
Позовні ОСОБА_1 до відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), такими що втратили право користування житловим приміщенням, житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строки, протягом якого розглядалася заява, не включаються до строків на апеляційне оскарження рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення 30 денного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції.
Суддя Г.М. Яненко