ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/282/21 Справа № 205/1694/17 Суддя у 1-й інстанції - Нижний А. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про захист прав споживачів,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2017 року до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про захист прав споживачів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дніпрогаз» про захист прав споживачів - відмовлено.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 травня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2018 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У письмових поясненнях представник АТ "Дніпрогаз" на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.07.2013 року згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

03 вересня 2013 року ОСОБА_1 пройшов інструктаж з безпечного користування газом, в цей же день ПАТ «Дніпрогаз» укладено зі споживачем договір про надання населенню послуг з газопостачання.

Позивач звертався до ПАТ «Дніпрогаз» із заявами щодо встановлення безкоштовного лічильника газу, на які було надано обґрунтовані відповіді за вих. №Dg1.7-ЛВ-1907-0317 від 16.03.2017 року та № Dg1.7-ЛВ-2495-0317 від 31.03.2017 року.

Кодексом газорозподільних систем, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2494, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 року № 1379/27824 визначені взаємовідносини оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, а також визначені правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газорозподільних систем.

Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» №3533-VІ від 16.06.2011 року визначено правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу.

Відповідно до підпункту 3 п. 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» - «лічильник газу - засіб вимірювальної техніки, який використовується для вимірювання, запам`ятовування та відображення об`єму газу, що проходить через нього».

Визначення поняття «лічильник газу»,передбачений Законом України «Про забезпечення комерційного обліку газу» та Кодексом ГРМ, не обмежують та не обумовлюють ані місце його встановлення (в квартирі, перед житловим будинком, тощо), ані кількість споживачів чи квартир (обсяг споживання природного газу якими вимірює зазначений лічильник) та не ставлять конкретних вимог щодо встановлення будинкового чи індивідуального лічильника газу.

Згідно ст.3 Закону України № 3533-VI фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Законом не обумовлено встановлення лише індивідуальних лічильників газу, та встановлено: «суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1) забезпечити встановлення лічильників газу: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2018 року». Тобто в даній нормі йде мова про населення загалом, а не окремо про кожного споживача.

Згідно норм Тимчасового положення, власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку та лічильників газу, установлених у квартирі (за їх наявності), а також забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку.

Таким чином, установка лічильника може бути виконана в рамках програми з безкоштовного оснащення житлового фонду приладами обліку газу або ж за кошти споживача.

19 травня 2017 року представниками ПАТ «Дніпрогаз» було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, за адресою: АДРЕСА_2 , та з 01.06.2017 року облік спожитого природного газу розраховується за показниками вищевказаного лічильника, в тому числі й квартирі позивача.

Обов`язку ПАТ «Дніпрогаз» встановлювати лічильник газу у квартирі позивача законом не передбачено.

Отже, з боку ПАТ «Дніпрогаз» не допущено порушень діючого законодавства, а також прав споживача, що підтверджується об`єктивно встановленими обставинами справи, яким суд дав належну правову оцінку.

З аналізу викладеного вбачається, що обов`язковою підставою для задоволення позовних вимог є наявність на момент вирішення справи у позивача права, порушеного протиправними діями або бездіяльністю відповідача.

Проте, п.п. «а» п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язує відповідача встановити лічильник газу до 01.01.2018р., а відтак відсутні протиправні дії або бездіяльність відповідача на момент розгляду справи судом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що відсутні протиправні дії або бездіяльність відповідача на момент розгляду справи та позивачем передчасно заявлені позовні вимоги.

Твердження позивача про існування у нього права на першочергове обслуговування підприємствами житлово-комунального господарства як на підставу для задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таке право позивача не створює обов`язок встановити йому відповідний лічильник газу раніше, ніж це визначено у пп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова