22-ц/804/2023/21
266/70/21

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„03 серпня 2021 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 266/70/21
Номер провадження 22-ц/804/2023/21
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Мальцевої Є.Є., Ткаченко Т.Б.
за участю секретаря: Лазаренко Д.Т.
учасники справи :
відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2021 року головуючого судді Іванець О.Д. зі складанням повного тексту судового рішення 04 червня 2021 року по цивільній справі про визнання бездіяльності протиправною,-
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 )) з вимогами про визнання противоправною бездіяльність відповідача стосовно не поновлення позивача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов та зобов`язання вчинити вказані дії,мотивуючи вимоги тим,що протоколом засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) № 2 від 20 січня 2002 року позивач зарахований на квартирний облік з 19 травня 1994 року.
Згідно матеріалів житлової справи, зокрема довідки № 483 від 16 липня 2003 року, позивач під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) перебував на квартирному обліку з 19 травня 1994 року по 15 липня 2003 року. В подальшому, під час проходження військової служби у Державній прикордонній службі України, позивач у зв`язку зі службовою необхідністю був переміщений з ІНФОРМАЦІЯ_4 (в/ч НОМЕР_2 ) для подальшого проходження служби до прикордонних підрозділів, розташованих у м. Харків (Харківського прикордонного загону), та був зарахований на квартирний облік за новим місцем проходження служби зі збереженням первинної дати взяття на облік, тобто з 19 травня 1994 року.
Рішення житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_3 ) було вмотивоване тим, що позивач під час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_1 ) в період часу з 26 березня 2007 року по 18 грудня 2007 року не перебував на квартирному обліку, однак даний факт не може бути підставою для зміни дати зарахування на облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Також, листом ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) від 18 листопада 2020 року за № 704/10694, позивача було повідомлено, що рішенням житлової комісії даного загону від 17 листопада 2020 року, йому відмовлено у вирішенні питання щодо поновлення на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов з первинної дати зарахування на даний облік.

Позивач звільнився 15 липня 2020 року, коли перебував на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_6 (в/ч НОМЕР_1 ).

З урахуванням викладеного, просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) стосовно не поновлення його на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з дати первинного зарахування на вказаний облік та зобов`язати відповідача поновити позивача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, з дати його первинного зарахування на такий облік, а саме з 19 травня 1994 року.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) стосовно не поновлення ОСОБА_1 на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов з дати первинного зарахування на облік. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) поновити ОСОБА_1 , на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов з дати первинного зарахування на облік, а саме з 19 травня 1994 року; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) просить скасувати рішення суду та відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема, зазначено, що позивач не має жодного відношення до Збройних Сил України,оскільки проходив військову у військовій частині НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є відокремленим від Збройних Сил України правоохоронним органом спеціального призначення.

Порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб в Державній прикордонній службі України визначений Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України 20 грудня 2007 року № 1040, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 за N 16/14707, що на даний час втратив чинність на підставі Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 18 січня 2021 № 26, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 березня 2021 року за № 344/35966.

Спірним питанням в даній справі є зарахування на облік позивача, який потребує поліпшення житлових умов з дати первинного зарахування, на такий облік з 19 травня 1994 року.

Рішенням житлової комісії Донецького прикордонного загону, яке зафіксовано протоколом від 30 квітня 2020 року № 2, позивача зараховано на квартирний облік в чергу загального порядку з 16 травня 2008 року, з урахуванням вимог пункту 26 Порядку та пункту 3.9. Інструкції.

Тобто, позивача зараховано на квартирний облік з 16 травня 2008 року дати перебування на обліку зі збереженням попереднього часу перебування на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 , яке зафіксоване протоколом житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_5 № 3.

У відповідності до протоколу житлової комісії № 7 від 04 лютого 2010 року позивач звертався до вказаної комісії з проханням переглянути питання щодо зарахування його на квартирний облік з 19 травня 1994 року. За результатами перегляду вказаного питання, житлова комісія Сумського прикордонного загону постановила - рішення, яке зафіксовано протоколом № 3 залишити не змінним, у зв`язку з тим, що позивач за час проходження служби на попередніх місцях служби не перебував на квартирному обліку, тобто, з урахуванням пункту 26 Порядку та пункту 3.9. Інструкції.

Також, зазначено, що позивач просить визнати бездіяльність відповідача щодо не зарахування його на квартирний облік за іншими місцями служби, тобто вчинити дії, які виходять за межі його компетенції Донецького прикордонного загону. Крім того, зазначене суперечить ч. 4 ст. 23 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», у відповідності до якої, ніхто не має права покласти на особовий склад Державної прикордонної служби України виконання завдань та обов`язків, не передбачених законами України.

Звернуто увагу апеляційного суду, що стаття 12 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дійсно, має пряму норму щодо забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями. Але, для зарахування на облік на отримання жилого приміщення військовослужбовець повинен вчинити дії передбачені Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 та Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, від 20 лютого 2007 року № 1040, а саме: відпрацювати відповідні рапорти з додаванням зазначених в нормативно - правових актах документів, для реалізації свого права на постановку на квартирний облік та в подальшому - отримання житлового приміщення для себе та членів своєї сім`ї.

Під час проходження служби в інших місцях служби до 2008 року позивач взагалі не звертався до житлових комісій органів охорони державного кордну з проханням зарахування його на квартирний облік, із збереженням попереднього часу перебування на обліку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, зазначаючи, що доводи викладені у апеляційній скарзі не містять будь-яких нових обставин які б підлягали встановленню чи нових доказів які б підлягали дослідженню, так само як і аргументованих заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції, а тому є формальними та констатацією відповідачем нормативно-правових актів, які визначають та регулюють порядок здійснення квартирного обліку військовослужбовців, а деякі з них взагалі є маніпулятивними.

Зокрема, стосовно посилань про порушення норм процесуального права зазначено, що з аналізу викладених в мотивувальній частині рішення норм, як наказу Міністерства оборони України від 23 грудня 1992 року № 220, так і наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040 - слідує, що в них містяться тотожні положення стосовно того, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаному з переїздом в іншу місцевість, зараховуються на облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку.

Тобто, наведене свідчить про те, що в даному випадку суд зазначає положення наказу Міністерства оборони України № 220 лише для їх порівняння і аналізу з положеннями, які містяться в наказі Адміністрації Державної прикордонної служби України № 1040, а не як нормативний акт на підставі якого суд саме і приймає своє рішення, при цьому взагалі не беручи до уваги положення наказу № 1040.

Крім того, враховуючи положення ст.376 ЦПК України, а також наявність в мотивувальній частині рішення суду, посилання на положення Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної Прикордонної служби України № 1040 від 20 грудня 2007 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №16/14707, вважає, що викладене скаржником в апеляційній скарзі посилання на порушення судом норм процесуального права, саме щодо зазначення нормативного документу дія якого не розповсюджується на військовослужбовців Держприкордонслужби України - є безпідставними та необґрунтованими, так само як і відсутність в даному випадку порушення судом норм матеріального права.

Крім того, звернуто увагу апеляційного суду на те, що в новій Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 26 від 18 січня 2021 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 17 березня 2021 року за № 344/35966, яким визнано таким що втратив чинність наказ Державної прикордонної служби України № 1040 від 20 грудня 2007 року, а саме в положеннях абз.4 п.9 розділу V даної інструкції, також наявна норма щодо збереження попереднього часу перебування на обліку військовослужбовців при переміщенні їх до нового місця проходження служби, аналогічна норма яка була викладена в інструкції затвердженій наказам № 1040 від 20 грудня 2007 року.

Щодо порушення норм матеріального права, зокрема зазначено, що в апеляційній скарзі відповідач посилається на ті ж самі норми права, які лежать в основі позовних вимог позивача та зазначені у рішенні суду першої інстанції, саме які і встановлюють право військовослужбовця при переведені до нового місця проходження служби бути зарахованими на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку. Також, відповідач посилається на положення п.24 «Порядку» в якому визначено, що датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік, однак і ця норма лежить в основі позовних вимог позивача, так як на підставі неї позивач і вважає, що первинною датою зарахування на облік повинна бути саме дата 19 травня 1994 року, яка і вказана в протоколі засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) № 2 від 20 січня 2002 року, а також додатково підтверджена довідкою № 483 від 16 липня 2003 року. Вказані обставини, з більш детальним їх описом, позивач наводить у своєму позові, та в сукупності з іншими обставинами зазначає їх як підстави для задоволення його позовних вимог.

Стосовно посилань відповідача на те, що позивач просить визнати бездіяльність відповідача щодо не зарахування його на квартирний облік за іншими місцями служби, тобто вчинити дії, які виходять за межі його компетенції, то позивач вважає, що таким чином відповідач здійснює підміну позовних вимог, які викладені в позові, та маніпулює обставинами справи, оскільки позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) стосовно не поновлення позивача на обліку осіб які, потребують поліпшення житлових умов з дати його первинного зарахування на такий облік, а не зарахувати його на облік за іншими місцями служби. До того ж, факт перебування позивача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов підтверджуються документами наявними в житловій справі позивача, таким документом , в тому числі є і протоколи засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) № 2 від 20 січня 2002 року. Саме тому, позовні вимоги мають формулювання поновити, а не зарахувати позивача на обліку осіб які, потребують поліпшення житлових умов з дати його первинного зарахування на такий облік.

Щодо посилань відповідача про звернення до 2008 року з рапортами до житлових комісій, де він проходив службу з проханням збереження попереднього часу перебування на обліку, вважає зазначене посилання взагалі нікчемним, оскільки саме в матеріалах житлової справи, яка знаходиться у відповідача, наявні відповідні рапорти з проханням зарахувати позивача на квартирний облік : рапорт від 23 листопада 2001 року вх.№ 1640, рапорт від 25 серпня 2005 року, а також і інші документи, в тому числі і рішення житлових комісій серед іншого і протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) № 2 від 20 січня 2002 року, в якому зазначена дата первинного зарахування на облік. Наведені позивачем твердження та посилання на положення нормативно - правових актів, є аналогічними тим, які застосував Верховний Суд у своїй постанові від 18 березня 2019 року у справі № 285/3566/17.

У судове засідання апеляційного суду представник ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) не з*явився, належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.106).

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.107). Електронною поштою надав заяву, в якій, з урахуванням аргументів та доводів викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив розглянути справу без його присутності (а.с. 96).

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників справи про день та час розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. Між тим, з урахуванням належного повідомлення всіх учасників справи про дату, час і місце розгляду справи, суд апеляційної інстанції не вбачає перешкод для розгляду справи, з метою дотримання строків розгляду справи, передбачених ч.1 ст.371 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч.2 ст.247 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з випискою з протоколу № 2 від 20 січня 2002 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , військовослужбовця ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік з 19 травня 1994 року, який займав посаду заступника начальника 11 прикордонної застави 27 прикордонного загону (в/ч 2142) Прикордонних військ (а.с.21).

Згідно з довідки № 483 від 16 липня 2003 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 засвідчено факт перебування на квартирному обліку з 19 травня 1994 року під час проходження військової служби у вказаній військовій частини. Житловою площею за місцем служби не забезпечувався (а.с.22).

Листом Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 листопада 2007 року вих. № 614/5096 ОСОБА_1 проінформовано про виключення зі списків черговиків, що потребують одержання житлової площі у м. Харкові згідно рішення житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону від 18 вересня 2007 року (протокол № 75) у зв`язку з переведенням останнього для подальшого проходження служби до Донецького прикордонного загону (а.с.23).

Згідно витягу з протоколу № 3 засідання житлової комісії Сумського прикордонного загону від 16 травня 2008 року, постановка на квартирний облік (згідно п.3.9 наказу АДПСУ від 20 грудня 2007 року №1040) підполковника ОСОБА_1 не є можливою у зв`язку з тим, що останній не перебував на обліку в Донецькому прикордонному загоні (а.с.24).

Згідно витягу з протоколу № 2 засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 від 30 квітня 2020 року, полковника ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік в чергу загального порядку з 16 травня 2008 року, та зараховано на квартирний облік в чергу першочергового порядку з 04 червня 2015 року (а.с.25).

Листом Донецького прикордонного загону від 18 листопада 2020 року № 704/10694, на звернення ОСОБА_1 щодо переведення на квартирний облік в загальному порядку з 20 січня 2002 року (уточнено позовною заявою на дату 19 травня 1994 року), останньому повідомлено про неможливість житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 відміняти рішення житлових комісій інших органів Держприкордонслужби (а.с.19).

Витягом з послужного списку на військовослужбовця Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України полковника ОСОБА_1 встановлено, що останній перебуває на військовій службі з 13 грудня 1988 року у Прикордонних військах України безперервно, та станом на 16 квітня 2020 року займав посаду заступника начальника загону ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно даного витягу в період часу з 19 травня 1994 року (дати зарахування на квартирний облік) до 14 листопада 1996 року позивач проходив військову службу на посаді заступника начальника 11 прикордонної застави 27 прикордонного загону Прикордонних військ України (а.с.26).

Згідно з посвідчення серії НОМЕР_4 від 30 квітня 2015 року ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с.10).

Задовольняючи позовні вимоги,суд першої інстанції виходив з того,що позивач перебуває на квартирному обліку (обліку осіб та членів їх сімей, які набули право та потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлових приміщень для постійного проживання (загальна черга) з 19 травня 1994 року. За цей період житлом він не забезпечувався. На теперішній час рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_2 , що оформлене протоколом від 20 січня 2002 року № 2, відповідно до якого позивача було зараховано на квартирний облік з 19 травня 1994 року, не скасовано. Бездіяльність відповідача, яка виразилась у відмові у поновленні позивача на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов з дати його первинного зарахування на даний облік, а саме з 19 травня 1994 року, є противоправною, оскільки обмежує право позивача в реалізації права на поліпшення житлових умов.

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі та поданим сторонами до суду першої інстанції, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем доведено не було.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

При цьому згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 34 ЖК УРСР такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством. Облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання (стаття 37 ЖК УРСР).

Статтею 43 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

За змістом пункту першого та третього статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Особам, звільненим з військової служби і визнаним інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, або захворювання, одержаного під час проходження військової служби, жилі приміщення в населених пунктах, обраних ними для проживання з урахуванням встановленого порядку, надаються позачергово за рахунок військових формувань або органів виконавчої влади, в яких вони перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

Пунктом 4 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), передбачено, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба ба Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом.

Відповідно до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081) (на виконання статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку.

Згідно з пунктом 32 Порядку № 1081 черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік (включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень).

Пунктом 30 вказаного Порядку № 1081 встановлено, що військовослужбовці знімаються з обліку у разі: поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; в інших випадках, передбачених законодавством.

Порядок забезпечення жилими приміщеннями осіб офіцерського складу, військовослужбовців надстрокової служби та військової служби за контрактом, військовослужбовців-жінок та працівників (невійськовослужбовців) Збройних Сил України на момент зарахування позивача на квартирний облік вперше встановлювався та регулювався Положенням про порядок забезпечення жилою площею в Збройних Силах України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 23 грудня 1992 року № 220 (в подальшому з урахуванням внесених змін і доповнень на підставі наказу Міністерства оборони України від 03 лютого 1995 № 20).

Відповідно до абзаців 1-4 пункту 11 цього Положення (у редакції, чинній на момент зарахування позивача на квартирний облік у січні 2002 року) військовослужбовці беруться на квартирний облік рішенням житлової комісії військової частини, затвердженим командиром військової частини. На засіданні комісії має право бути присутнім військовослужбовець, відносно якого вирішується питання прийняття на квартирний облік.

В рішенні вказується дата прийняття на облік, склад сім`ї, підстави для прийняття на облік, вид черги надання житлових приміщень (загальна черга, в першу чергу), а у випадку відмови в прийнятті на облік - підстави відмови з посиланням на відповідну норму житлового законодавства.

Датою постановки на квартирний облік вважається день, коли було винесене рішення житловою комісією військової частини про прийняття на квартирний облік. День прийняття на квартирний облік визначає місце військовослужбовця на одержання житлового приміщення.

Військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщенні по службі на вищу, рівнозначну посаду, а також з вищих посад на нижчі за підставами, передбаченими підпунктами «а», «б» та «д» пункту 36 Тимчасового положення про проходження військової служби особами офіцерського складу та підпунктами «а» та «б» пункту 27 Тимчасового положення про проходження військової служби прапорщиками та мічманами (затверджені Указом Президента України від 13 травня 1993 року № 174/93), пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового та позачергового одержання жилих приміщень.

Відповідно до п. 3.9 «Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України», затвердженої Наказом АДПСУ №1040 від 20.12.2007 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №16/14707 військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаному з переїздом в іншу місцевість, зараховуються на облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.

При цьому облікова справа направляється начальником органу Державної прикордонної служби до нового місця служби військовослужбовця разом з особовою справою, а в разі розформування органу Державної прикордонної служби - до військового комісаріату.

Тобто, саме на командування військової частини покладено обов`язок забезпечення належного оформлення подальшого квартирного обліку військовослужбовця, який переміщується до нового місця служби з метою унеможливлення порушення житлових прав військовослужбовця.

Згідно виписки з протоколу № 2 від 20 січня 2002 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_2 вбачається перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку з 19 травня 1994 року ,а тому суд першої інстанції,враховуючи положення п.26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 , та п. 3.9 «Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України», затвердженої Наказом АДПСУ № 1040 від 20 грудня 2007 року, відповідно до яких військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаному з переїздом в іншу місцевість, зараховуються на облік за новим місцем служби разом із членами їх сімей зі збереженням попереднього часу перебування на обліку,дійшов правильного висновку ,що позивач ОСОБА_1 вважається таким, що перебуває на квартирному обліку з 19 травня 1994 року .

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Аргументи відзиву на апеляційну скаргу є слушними.

Порушень норм процесуального права,які б могли призвести до неправильного вирішення справи,апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При перегляді справи за апеляційною скаргою апеляційний суд враховує постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 760/9507/15-ц (провадження № 61-2877св18), від 07 червня 2018 року в справі № 362/4273/17 (провадження № 61-2012св18), від 27 вересня 2018 року в справі № 362/4307/17 (провадження № 61-7396св18), від 18 березня 2019 року в справі № 285/3566/17 (провадження № 61-12216св18), від 04 листопада 2019 року в справі № 362/776/19 (провадження № 61-15591св19), від 22 травня 2020 року в справі № 569/13485/17 (провадження № 61-43867св18), від 03 червня 2020 року в справі № 552/7474/17 (провадження № 61-18253св18),від 02 березня 2021 року в справі № 707/1625/17 (провадження № 61-521 св19),від 02 червня 2021 року в справі № 760/31562/19 (провадження № 61-18523св20).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2021 року без змін.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 червня 2021 рок залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст. 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 10 серпня 2021 року .

Судді: