Провадження № 2/522/2960/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання спадкоємцем та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

До суду 28 жовтня 2019 року надійшов позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, за яким просила визнати її, ОСОБА_1 , спадкоємцем п`ятої черги та визнати за нею право приватної власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2004 року набув право власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , про що в реєстрі зроблено запис за №9855. 23 березня 2005 року ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчену згоду на постійну реєстрацію в квартирі ОСОБА_1 . Відтак, починаючи із 2005 року по сьогоднішній день, вона, ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у зазначеній вище квартирі. Вказувала, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть. Відтак, після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді вказаної 118/1000 частини квартири спільного заселення АДРЕСА_1 . Позивачка посилалась на те, що вона є спадкоємцем п`ятої черги споріднення, оскільки є племінницею по батьківській лінії кровного споріднення. Про інших спадкоємців померлого позивачу невідомо та більш того, за всі майже 10 років, після смерті спадкодавця ніхто не висунув вимог щодо прийняття спадщини. Отже, позивачка вважає необхідним звернутись до суду з дійсним позовом.

Ухвалою суду від 29.10.2019р. позовну заяву залишено без руху, недоліки позову були усунуті 07.11.2019 року.

Ухвалою суду від 15.11.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку в підготовчому засіданні на 17.12.2019 року.

Ухвалою суду від 17.12.2019 року за клопотання представника відповідача було витребувано докази із Приморської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи до майна ОСОБА_4 , 1957 р.н., померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з неявкою сторін 28.01.2020 року розгляд справи відкладено на 17.02.2020 року.

Ухвалою суду від 17.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 21.04.2020 року.

У зв`язку з неявкою сторін 21.04.2020 року розгляд справи відкладено на 30.06.2020 року.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці, розгляд справи 30.06.2020 року було відкладено на 07.10.2020 року. Розгляд справи 07.10.2020 року був відкладений на 09.12.2020 року через неявку сторін.

Ухвалою суду від 09.10.2020 року було вирішено питання про витребування доказів (матеріалів спадкової справи) із Одеського державного нотаріального архіву.

Витребувані судом докази (матеріали спадкової справи) були надані до суду 30.10.2020 року (а.с.136-160).

Протокольно 09.12.2020 року суд розглянув та задовольнив клопотання представника відповідача, залучив до участі у справі в якості третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

По справі було оголошено перерву до 25.03.2021р.для належного сповіщення залучених осіб.

У судове засідання 25.03.2021 року з`явився представник позивача - ОСОБА_6 , інші учасники процесу були сповіщені про час та місце розгляду справи належним чином.

Від третіх осіб до суду надійшла заява, згідно якої просили справу розглядати за їх відсутності.

Представник Одеської міської ради поважність причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Верховний Суд у постанові від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Отже, оскільки поважність причин неявки представник відповідача суду не повідомив, зважаючи на строки розгляду справи, а також належне сповіщення сторін, за згоди представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача та третіх осіб.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Посилався на те, що позивачка була племінницею померлого та з 2005 року до моменту його смерті проживала з ним у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , а тому вважає, що має право на спадщину у вигляді 118/1000 часток вказаної квартири як спадкоємець 5 черги по батьківській лінії. Із приводу того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є спадкоємницями померлого як доньки зазначив, що останні не завершили факт прийняття спадщини та квартира за ними не зареєстрована. Також посилався на те, що вони не заперечували проти даного позову. На запитання суду представник позивача зазначив, що позивачка із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Із матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Рюміною О.О., зареєстрованого в реєстрі за №9855, набув право власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , про що в реєстрі зроблено запис за №9855 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить відповідне свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 20.03.2009 року та складений Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ актовий запис №1718 від 20.03.2009 року (а.с.82).

Відтак, після смерті останнього відкрилась спадщина у вигляді 118/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 .

Також за розглядом справи судом встановлено, за свого життя, 23 березня 2005 року, ОСОБА_4 надав нотаріально засвідчену згоду на постійну реєстрацію в вищевказаній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с.7).

Відтак, починаючи із 13 квітня 2005 року по сьогоднішній день ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає у зазначеній вище квартирі, про що свідчить довідка (з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію) від 20.07.2017 року (а.с.84).

ОСОБА_1 (позивачка по справі) є племінницею померлого ОСОБА_4 по батьківській лінії кровного споріднення, а ОСОБА_7 є колишньою дружиною брата померлого.

Із матеріалів справи вбачається, що брат померлого (батько позивачки) - ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 21.02.2003 року (а.с.85).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Пунктом 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261 - 1265 ЦК України.

В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом».

«Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої - п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

Відповідний висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 643/1216/15-ц (провадження N 61-6924св18).

Між тим, із матеріалів спадкової справи № 417/2009 року заведеної до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вбачається, що 15.07.2009 року із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулась донька померлого - ОСОБА_3 , яка виступала також в інтересах неповнолітньої сестри ОСОБА_2 (а.с.139).

Окрім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.06.2010 року (справа 2-3277/10) було задоволено позов ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , пред`явлений до Одеської міської ради, та визнано за позивачами право приватної власності на 118/1000 частин квартири спільного заселення під АДРЕСА_1 , у порядку спадкування після батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.159).

Статтею 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видасться кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець за законом вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане й раніше закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, які заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.83 №4 судам роз`яснено, що відповідно до гл.4 закону від 25.12.74 «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Таким чином, суд вбачає, що треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 прийняли спадщину у вигляді 118/1000 частин квартири спільного заселення АДРЕСА_1 , та остання належить їм незалежно від факту видачі їм свідоцтва про право на спадщину.

За викладеного, зважаючи на те, що судом встановлено наявність інших спадкоємців померлого ОСОБА_4 , які за чергою спадкування мають переважне право на спадкування, ніж позивачка, а також факт того, що останні прийняли спадщини, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання її спадкоємцем 5 черги та відсутність підстав для їх задоволення.

Зважаючи на те, що вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності є похідними від первісних, то вони також задоволенню не підлягають.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Суду не було надано належних та допустимих доказів обґрунтованості заявлених позовних вимог, що відповідно до ст. 263 та 264 ЦПК України є підставою для відмові у задоволені позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 15-16, 182, 319, 321, 328, 1216, 1218, 1223, 1258, 1261, 1262, 1265, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 19, 43, 44, 51, 78, 76-81, 82, 84, 89, 142, 210, 211, 223, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 353-354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст.354 ЦПК України.

Повний текст рішення суду складено 31.03.2021 року.

Суддя Домусчі Л.В.