Ухвала

05 квітня 2021 року

м. Київ

справа № 755/17733/17

провадження № 61-1296ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Ткачука О. С.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який обґрунтовувало тим, що 10 жовтня 2008 року з ОСОБА_2 було укладено договір споживчого кредиту відповідно до якого останньому було надано кредитні кошти в сумі 50 500 доларів США. В забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір іпотеки № 95090 від 10 жовтня 2008 року та прийнято в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право наспадщину за законом. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором та виникненням простроченої заборгованості АТ «УкрСиббанк» у 2010 році звернулось до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 529 106 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2010 року позов задоволено та стягнено з ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 527 286 грн та 1 820 грн судових витрат, а всього 529 106 грн.

Станом на 08 листопада 2017 року рішення суду залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена та становить по кредиту та процентам у розмірі 166 483,51 доларів США.

Просили позов задовольнити та звернути стягнення на предмет іпотеки враховуючи вище викладене та те, що відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання забезпеченого заставою заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги, що визначено на момент фактичного задоволення. Включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання в сумі 166 483 доларів США, з яких: 49 898,81 доларів США - по кредиту, 11 6584,70 доларів США - по відсотках, 359 262,03 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 08 листопад 2016 року по 08 листопада 2017 року, 759 052,81 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 08 листопад 2016 року по 08 листопада 2017 року, а також судові витрати в розмірі 1 600 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 квітня 2018 року скасовано.

Ухвалено по справі нове рішення, яким задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , третя особа -ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості в сумі 527 286 грн перед ПАТ «УкрСиббанк».

Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням Закону України «Про іпотеку » за початковою ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

21 січня 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, у вказаній вище справі, повний текст якої складений 22 листопада 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 лютого 2021 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення, а саме: заявнику необхідно було навести причини пропуску строку на касаційне оскарження, передбачені частиною третьою статті 394 ЦПК України. Роз`яснено про наслідки її невиконання.

На виконання вимог ухвали заявником надіслано заяву про усунення недоліків, в якій зазначає про те, що в ухвалах Верховного Суду від 13 грудня 2019 року та від 15 червня 2020 року не порушувалося питання щодо поновлення строку на касаційне оскарження, а тому вважала, що звертається із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від12 листопада 2019 року з дотриманням строків на касаційне оскарження.

Крім цього, зазначає, що Кабінетом Міністрів України було застосовано карантинні заходи, що призвели до конкретних обмежувальних наслідків, які стали об`єктивною причиною неможливістю отримання ухвали від 27 серпня 2020 року, що унеможливило вчасно відреагувати на неї до спливу строку в один рік, що відповідає форс-мажорним обставинам (пункт 2 частини третьої статті 394 ЦПК України).

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною третьою статті 390 ЦПК України передбачено, що строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання касаційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на касаційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьев проти України»).

Як вбачається із касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, ОСОБА_1 03 грудня 2019 року засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на вищезазначені судові рішення. Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2019 року вказану касаційну скаргу залишено без руху, оскільки судовий збір сплачений не в повному обсязі, а саме сплачено 1 280 грн замість 14 538,58 грн.

На виконання вимог указаної ухвали ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків із доданою квитанцією про сплату 1 943,04 грн судового збору та клопотання про зменшення розміру судового збору, в якому посилаючись на постанову Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі № 340/461/16-ц просить зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги з 14 538,58 грн до 3 200 грн, оскільки предмет позову в даній справі має немайновий характер.

В ухвалі від 13 грудня 2019 року зазначено, що вказане клопотання не містить передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір» умов для звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги, підстави для його задоволення відсутні.

Крім цього, Верховний Суд звернув увагу заявника на те, що Велика Палата Верховного Суду постановою від 26 лютого 2019 року в справі № 907/9/17 відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі № 340/461/16-ц, на яку посилається ОСОБА_1 , та зазначила, що зміст вимоги про звернення стягнення на майно ґрунтується на наявності грошових вимог позивача до відповідача на підставі окремого договору, наслідком задоволення таких вимог та виконання судового рішення є припинення грошових вимог позивача. Отже, позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору відмовлено та продовжено строк для усунення недоліків касаційної скарги, а саме доплати 12 595,54 грн.

Вказану ухвалу заявник отримала 18 лютого 2020 року, що підтверджується повідомлення про вручення поштового повідомлення, однак заявником вказані недоліки не усунуті, а тому ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року касаційну скаргу повернуто особі, яка її подала.

02 червня 2020 року ОСОБА_1 повторно подала до Верховного Суду касаційну скаргу, що надійшла 03 червня 2020 року, в якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків та запропоновано, оскільки заявником було сплачено судовий збір за неправильними реквізитами, надати до суду касаційної інстанції оригінал платіжного документа про сплату судового збору на суму у розмірі 15 818,60 грн або документи, що підтверджують підстави звільнення від його сплати відповідно до закону.

На виконання вимог указаної ухвали Верховного Суду від 15 червня 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про зменшення розміру судового збору, в якому, посилаючись на постанову Верховного Суду від 23 січня 2018 року в справі № 340/461/16-ц, просила суд зменшити розмір судового збору за подання касаційної скарги з 15 818,60 грн до 3 200 грн, оскільки предмет позову в цій справі має немайновий характер, не надавши, при цьому, до суду будь-яких документів, що підтверджують підстави для зменшення розміру судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2020 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору відмовлено, продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду від 27 серпня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року визнано неподаною та повернуто.

Доводи заявника про те, що в ухвалах Верховного Суду від 13 грудня 2019 року та від 15 червня 2020 року судом не порушувалося питання про поновлення строку не заслуговують на увагу, оскільки при зверненні заявником 03 грудня 2019 року із касаційною скаргою вона була подана в межах строку передбаченого статтею 390 ЦПК України.

Щодо ухвали від 15 червня 2020 року, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року до 03 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

У подальшому постановами Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 239, від 22 квітня 2020 року № 291, від 20 травня 2020 року № 392, від 17 червня 2020 року № 500, від 22 липня 2020 року № 641, карантин продовжувався, відповідно до 24 квітня, до 11 травня, до 22 червня 2020 року, до 31 липня 2020 року, до 31 серпня 2020 року на усій території України.

Відповідно до пункту 12 розділу І Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ) розділ XII «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України доповнено пунктом 3 наступного змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

17 липня 2020 року набув чинності Закон України від 18 червня 2020 року

№ 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину,встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 731-IX), яким законодавець по-іншому врегулював питання перебігу процесуальних строків під час дії карантину, які були продовжені на строк дії карантину Законом № 540-ІХ.

Згідно з пунктом 2 Закону № 731-IX пункт 3 розділу XII «Прикінцеві положення» ЦПК України викладено в такій редакції: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 731-IX встановлено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

20-денний строк з часу набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року № 731-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» закінчився 06 серпня 2020 року.

Аргументи заявника щодо запровадження Кабінетом Міністрів України карантинних заходів, які стали об`єктивною причиною неможливістю отримання ухвали від 27 серпня 2020 року, що унеможливило вчасно відреагувати на неї до спливу річного строку не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 02 квітня 2020 року, строки, визначені, статтею 394 ЦПК України, не продовжувалися на строк дії карантину.

Передбачений статтею 394 ЦПК України строк є присічним (преклюзивним), який не підлягає поновленню. З його спливом особа втрачає право на касаційне оскарження безвідносно до поважності причин його пропуску, за винятком випадків неповідомлення особи про розгляд справи та виникнення обставин непереборної сили.

Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносять стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що означає, що це не рядова, звичайна обставина, яка хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не виходить за рамки та екстраординарна подія, яка не є звичайною.

Наведені заявником у клопотанні підстави для поновлення строку на касаційне оскарження постанови апеляційного суду не свідчать про пропуск цього строку внаслідок виникнення обставин непереборної сили. Зазначені у клопотанні обставини не можна вважати надзвичайними чи невідворотними подіями, що унеможливили подання заявником касаційної скарги. Посилання заявника на введення на території України карантину не підтверджує наявність обставин непереборної сили, які перешкодили заявнику подати касаційну скаргу протягом розумного строку.

Аналогічний правовий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 06 жовтня 2020 у справі № 513/757/17.

Також, слід зазначити, що заявник неодноразово зверталася з касаційними скаргами, які були повернуті, однак повернення її касаційних скарг не зупиняє і не перериває строків на касаційне оскарження, а лише надає право особі повторно її подати, але в порядку, визначеному законом (частина восьма статті 185 ЦПК України).

Звертаючись у січні 2021 року із касаційною скаргою заявником було долучено квитанцію про сплату судового збору у повному обсязі 09 січня 2021 року.

Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що підставою для повернення поданих ОСОБА_1 касаційних скарги було саме несплата судового збору у повному обсязі.

Крім того, Верховний Суд вважає, що посилання заявника на несвоєчасне отримання ухвали про повернення касаційної скарги, що позбавило її можливість відреагувати до спливу строку в один рік, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвала Верховного Суду від 27 серпня 2020 року про повернення касаційної скарги була оприлюднена 01 вересня 2020 року.

Слід зазначити про те, що строк на касаційне оскарження встановлений статтею 394 ЦПК України відраховується з дня складання повного тексу постанови Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року, а не від дати постановлення ухвали Верховного Суду про повернення касаційної скарги, а саме 27 серпня 2020 року.

Право на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

Крім того, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про те, що встановлений статтею 394 ЦПК України присічний строк на касаційне оскарження судових рішень незалежно від поважності причин пропуску строку не встановлює наявність у заявника безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків для цього, а у суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більше за відсутності поважних причин.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша стаття 2 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представник повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

ЄСПЛ вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Відповідно до частини третьої статті 394 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Разом з тим, заявником у касаційній скарзі не наведено аргументів та не надано належних доказів на підтвердження наявності випадків з якими законодавець пов`язує можливість касаційного оскарження поза межами присічного річного терміну, передбаченого частиною третьою статті 394 ЦПК України.

При цьому, суд враховує, що заявником двічі подавалися касаційній скарги, які ухвалами Верховного Суду від 18 травня 2020 року та 27 серпня 2020 року відповідно були повернуті заявнику, оскільки вони не відповідали вимогам, встановленим законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року до закінчення касаційного провадження.

Керуючись статтею 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа - ОСОБА_2 відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

О. С. Ткачук