Номер провадження 2/754/189/21
РІШЕННЯ

Іменем України

03 серпня 2021 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Скрипки О.І.

при секретарі - Моторенко К.О.

за участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасивний дім України» в особі директора ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати та витрат (добових) на службове відрядження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати та витрат (добових) на службове відрядження.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01.08.2017 року він працює на посаді заступника директора з розвитку у ТОВ «Пасивний дім України» і за умовами трудового договору його заробітна плата складає 20 054,00 грн. Однак, з 01.07.2018 року його права порушуються, оскільки йому безпідставно не виплачується заробітна плата та не сплачено добових за відрядження. Так, з 13.06.2018 року по 11.09.2018 року він знаходився у відрядженні в США (м.Ріно) та належним чином виконував свої обов`язки працівника. Фактично заробітна плата йому не сплачувалась, оскільки директор ТОВ ОСОБА_4 усно повідомляв про виплату заборгованості по заробітній платі по приїзду до України та отримання відрядних за перебування у відрядженні. 11.09.2018 року, повернувшись до України, він звернувся до відповідача з заявою про повернення заборгованості по заробітній платі, проте йому було відмовлено, а також директором почали створюватись перешкоди в роботі.

Позивач стверджує, що відповідач порушив його законні права на оплату праці, в зв`язку з чим утворилась заборгованість по виплаті заробітної плат, яка складається з:

-недоплачена частина за липень - 2054,63 грн.;

-заборгованість за період роботи з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року - 20 054,63 грн.;

-заборгованість за період роботи з 01.09.2018 року по 30.09.2018 року - 20 054,63 грн.;

-заборгованість за період роботи з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року - 20 054,63 грн.

Всього станом на 01.11.2018 року загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 62 218,52 грн. Крім того, відповідач погасив заборгованість по заробітній платі іншим працівникам, крім нього (позивачем) та ще декількома працівниками. Також, загальна заборгованість по несплаченим добовим за відрядження за кордон за період з 13.06.2018 року по 11.09.2018 року включно складає 205 838,80 грн., виходячи з розрахунку добових в розмірі 80 євро за один день. Відтак, загальна сума заборгованості відповідача станом на 01.11.2018 року складає 268 057,32 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.11.2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 20.11.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а також витребувано з ТОВ «Пасивний дім України» належним чином завірені копії наказу про прийняття ОСОБА_3 на роботу, наказу про відрядження ОСОБА_3 , а також довідку про заборгованість по заробітній платі Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасивний дім України» перед ОСОБА_3

14.01.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, вказуючи на те, що оскільки позивач був відсутній на своєму робочому місці без поважних причин з 13.06.2018 року та фактично не виконував своєї роботи, то у відповідача відсутні підстави нараховувати та виплачувати позивачу заробітну плату. Крім того, позивач не надав суду жодного підтверджуючого документу на підтвердження того, що відповідач направляв позивача у будь-яке відрядження, а також позивачем не надано доказів, які підтверджують зв`язок його поїздки у США з основною діяльністю підприємства. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

22.01.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив, в якій позивач стверджує, що з 13.06.2018 року по 11.09.2018 року знаходився з ОСОБА_4 у відрядженні у США (м.Ріно), а надані відповідачем акти про начеб-то його відсутність на робочому місці не є належними доказами, оскільки складені пізніше 1 місяця з дня фіксації прогулу, а також складені упередженими особами. Крім того, його посада не передбачає систематичного перебування в офісі і його робота не викликала у відповідача ніяких нарікань до моменту виникнення заборгованості по заробітній платі.

Позивач також зауважив на те, що відсутні докази його належного ознайомлення з посадовою інструкцією, а відсутність наказу про відрядження не спростовує самого факту відрядження та підтверджується сукупністю інших наданих ним доказів. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що відповідач не навів жодного належного та допустимого доказу, а тому просив задовольнити його вимоги.

11.02.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення позивача, в яких він зазначає про те, що надані акти про його відсутність на роботі містять неточності, оскільки протягом всіх прогулів він перебував у відрядженні з директором ТОВ, а акти підписані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які безпосередньо займались організацією його відрядження до США і з якими він перебував в офіційній переписці. Крім того, відповідачем 17.08.2018 року йому була сплачена заробітна плата за червень у повному обсязі та частково за липень в розмірі 18 000,00 грн., що на його думку свідчить про те, що сам роботодавець визнає відсутність прогулів.

Позивач також вказав про те, що він отримав лише акти про відсутність працівника на роботі за період з 13.06.2018 року по 30.10.2018 року, щодо яких він надавав пояснення. Всі інші акти йому не надсилались, письмові пояснення не відбирались, про існування актів він дізнався з відзиву. Крім того, акти про відсутність працівника на роботі складені на дати, коли він знаходився на лікарняному з 01.11.2018 року по 09.11.2018 року, який було надано роботодавцю. Що ж стосується посилань на його відсутність впродовж робочого дня з 10.00 год. до 19.00 год. на робочому місці, то позивач зауважив на те, що суть його посадових обов`язків полягають у веденні переговорів з різними особами, а працівники, які підписували акти, взагалі не обізнані про його обов`язки, не працюють разом з ним в кабінеті. Крім того, акти з 01.08.2018 року до 11.01.2019 року складено на посаду «менеджера (управителя) з питань регіонального розвиту», але він відповідно до наказу про прийняття на роботу, довіреності від 01.08.2018 року та штатного розкладу ТОВ займає посаду заступника директора з розвитку ТОВ, документи на переведення на іншу посаду він не підписував, такої посади у штатному розкладі відповідача не зазначено. Також, 12.11.2018 року ним особисто подано до офісу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з виплатою йому заборгованості по заробітній платі та відпускних. 31.01.2019 року ним отримано наказ про звільнення з посади «менеджера (управителя) з питань регіонального розвиту», яку він не займав, а тому наказ про звільнення є незаконним.

Позивачем звернуто увагу про те, що надана відповідачем довідка про заробітну плату неналежно складена, а тому не може бути прийнята як належний та допустимий доказ. Крім того, 31.01.2019 року відповідач здійснив часткове погашення заборгованості по заробітній платі, а саме: за липень 2018 року - 2054,63 грн., за серпень - 20 054,63 грн., за вересень - 4010,93 грн., а всього 26 120,19 грн. З урахуванням наведеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.09.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

08.05.2019 року до суду надійшли додаткові письмові пояснення позивача до відповіді на відзив по справі, в яких він зазначає про порушення форми заповнення табелю обліку та вважає його підробленим. Позивач також зазначив про те, що 31.01.2019 року відповідач здійснив часткове погашення заборгованості по заробітній платі, а саме: за липень 2018 року - 2054,63 грн., за серпень 20 054,63 грн., за вересень 4010, 93 грн., при цьому в табелі обліку відображені прогулом всі робочі дні. Також, відповідачем надано довідку про ніби-то виплату йому відпускних, проте в табелі не відображено його перебуванні у відпустці, ним заява про відпустку не подавалась та кошти за відпустку не отримувались. З урахуванням наведеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, наказом № 4 від 26.07.2017 року позивача ОСОБА_3 прийнято на роботу до ТОВ «Пасивний дім України» на посаду заступника директора з розвитку з 01.08.2017 року з окладом згідно зі штатним розкладом в розмірі 5500,00 грн. з 01.08.2017 року, в розмірі 24 850,00 грн. з 01.11.2017 року.

Наказом № 12 від 01.08.2018 року введено зміни в штатний розклад ТОВ з 01.08.2018 року для приведення посад у відповідність до Національного Класифікатора України ДК 003:2010 «Класифікатор професій».

В зв`язку з цим 01.08.2018 року була змінена назва посади позивача з «Заступник директора з розвитку» на «Менеджер (управитель) з питань регіонального розвитку», при зміні назви посади умови праці та розмір оплати праці не змінювались, про що свідчить штатний розклад ТОВ, введений в дію з 01.08.2018 року.

Звернувшись до суду, позивач стверджує, що відповідач порушив його законні права на оплату праці, в зв`язку з чим утворилась заборгованість по виплаті заробітної плат, яка складається з:

- недоплачена частина за липень - 2054,63 грн.;

- заборгованість за період роботи з 01.08.2018 року по 31.08.2018 року - 20 054,63 грн.;

- заборгованість за період роботи з 01.09.2018 року по 30.09.2018 року - 20 054,63 грн.;

- заборгованість за період роботи з 01.10.2018 року по 31.10.2018 року - 20 054,63 грн.

Всього станом на 01.11.2018 року загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 62 218,52 грн. Також, існує заборгованість по несплаченим добовим за відрядження за кордон за період з 13.06.2018 року по 11.09.2018 року включно, що складає 205 838,80 грн., виходячи з розрахунку добових в розмірі 80 євро за один день. Відтак, загальна сума заборгованості відповідача станом на 01.11.2018 року складає 268 057,32 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Представник відповідача проти вказаних тверджень позивача заперечував, вважаючи їх необґрунтованими і безпідставними.

Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України).

Стаття 94 КЗпП України встановлює, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Відповідно до ст.22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу нарахування та виплати заробітної плати, внаслідок чого позивач неодноразово звертався до різних інстанцій та правоохоронних органів.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на 12.04.2019 року ТОВ «Пасивний дім України» не має заборгованості з виплати заробітної плати перед позивачем (довідка № 0412-1 від 12.04.2019 року).

Вказану довідку позивачем та його представником належним чином не спростовано. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до письмових пояснень позивача, він підтвердив факт часткової сплати йому заборгованості, а саме 31.01.2019 року відповідач здійснив часткове погашення заборгованості по заробітні платі, а саме: за липень 2018 року - 2054,63 грн., за серпень - 20 054,63 грн., за вересень - 4010,93 грн., а всього 26 120,19 грн. Крім того, позивачем надано копію виписки з його банківського рахунку, де відображено зарахування цих коштів. Проте, протягом усього часу розгляду справи позивач позовні вимоги не уточнював, суму заборгованості не зменшував, наполягаючи на задоволенні позову в повному обсязі, тобто фактично висуваючи вимоги про повторне стягнення вже виплачених сум.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачем не доведено факту наявності заборгованості та не спростовано довідку відповідача від 12.04.2019 року, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованість по несплаченим добовим за відрядження за кордон за період з 13.06.2018 року по 11.09.2018 року включно, що складає 205 838,80 грн., виходячи з розрахунку добових в розмірі 80 євро за один день, то суд також не вбачає підстав для задоволення вказаних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Згідно з положеннями Інструкції про службові відрядження в межах України і за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59 службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).

Пунктом 1 розділу ІІІ Інструкції про службові відрядження в межах України і за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, встановлено, що: "1. Відрядження за кордон здійснюється відповідно до наказу (розпорядження) керівника підприємства (у разі відрядження державного службовця - відповідно до наказу керівника державної служби) після затвердження технічного завдання, в якому визначаються мета виїзду, завдання та очікувані результати відрядження, строк, умови перебування за кордоном (у разі поїздки за запрошенням подається його копія з перекладом), і кошторису витрат. Строк відрядження визначається керівником, але не може перевищувати 60 календарних днів, за винятком випадків, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N 98 (строк відрядження державного службовця протягом одного календарного року не може перевищувати 60 календарних днів, крім випадків, визначених законодавством).

З вказаних правових норм слідує те, що рішення про відрядження працівника за кордон приймає керівник підприємства, яке виражається у його наказі (розпорядженні).

Пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції передбачено, що "Підприємство, що відряджає працівника у відрядження за кордон, забезпечує його грошовими коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом) в національній валюті держави, до якої відряджається працівник, або у вільно конвертованій валюті".

Витрати на відрядження особи, яка перебуває в трудових відносинах з платником податку, включаються до складу валових витрат платника податку лише за наявності документів, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, а саме: запрошень сторони, яка приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладеного договору (контракту) та інших документів, які відрегульовують або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, які проводяться за тематикою, що стосується основної діяльності підприємства, яке відряджає працівника.

Підтверджуючими документами є розрахункові документи відповідно до Законів України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та "Про оподаткування прибутку підприємств".

Документами, що підтверджують зв`язок такого відрядження з основною діяльністю підприємства, є, зокрема (але не виключно): запрошення сторони, що приймає і діяльність якої збігається з діяльністю підприємства, що направляє у відрядження; укладений договір чи контракт; інші документи, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документи, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з діяльністю підприємства, яке відряджає працівника.

Аналізуючи наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідач направляв його у будь-яке відрядження. Також не надано доказів, які підтверджують зв`язок поїздки позивача у США з основною діяльністю підприємства. Крім того, відсутні будь-які докази отримання позивачем від відповідача грошових коштів для здійснення поточних витрат під час службового відрядження в США.

Також, згідно довідки від 12.04.2019 року № 0412-3, ТОВ не має у власності чи оренді будь-яких приміщень за межами України, у тому числі на території США, а також ТОВ не здійснювало та не здійснює будь-якої діяльності за межами України, в тому числі на території США.

Суд звертає увагу на те, що позивачем на підтвердження його вимог в цій частині надано документи, складені іноземною мовою, скріншоти з інтеренет листування, фото, розміщені в інтернеті та відео, а також офіційний переклад свідчень ОСОБА_4 , взятих в Федеральному окружному суді США, Південний округ штату Каліфорнія від 25.11.2019 року.

Однак, вищевказані матеріали не можуть стати підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною 4 ст. 95 ЦПК України визначено, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно ч.8 ст. 95 ЦПК України, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 100 ЦПК України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно із ч. 6 ст. 8 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, вищевказані документи та листування, складені іноземною мовою, суд не може прийняти до уваги та вважає, що вони є недопустимим доказом, оскільки складені іноземною мовою, не має реквізитів офіційного документу, а тому неможливо ідентифікувати її походження та неможливо дослідити її зміст. Що ж стосується перекладу свідчень ОСОБА_4 , взяті в Федеральному окружному суді США, Південний округ штату Каліфорнія від 25.11.2019 року, то цей переклад свідчень, отриманих в судовому порядку, належним чином на території України не легалізовано. Крім того, ці пояснення надано вибірково, не в повному обсязі. Таким чином, неможливо прийняти ці свідчення як належний та допустимий доказ.

Не містять доказової цінності і інтернет листування між позивачем та особами, достовірно встановити особи яких неможливо, відтак, неможливо і прийняти до уваги. Крім того, частина такого листування також складена іноземною мовою.

Під час судового розгляду були допитані в якості свідків колишні працівники відповідача ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які пояснили, що позивач перебував в гарних відносинах з директором ТОВ. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що дійсно їздив з позивачем та директором ТОВ до США, де були три місяці. Всі свідки вказали, що наказів про відрядження не було. Свідок ОСОБА_10 , яка працювала помічником керівника ТОВ, вказала, що наказів про відрядження не було, а позивач після поїздки до США не оформляв документів про сплату за відрядження.

З урахуванням показів вказаних свідків також неможливо дійти висновку, що позивач дійсно перебував у відрядженні у США (м.Ріно), в зв`язку з чим суд також не вбачає підстав для задоволення цих вимог позивача.

Крім того, відмовляючи в задоволенні вимог в цій частині з підстав недоведеності, суд враховує і те, що позивачем обраховано добові, виходячи з п.п.170.9.1 Податкового кодексу України.

Однак, відповідно до п.п.2 п.170.9.1 Податкового кодексу України, податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом.

Не є доходом платника податку - фізичної особи, яка перебуває у трудових відносинах із своїм роботодавцем або є членом керівних органів підприємств, установ, організацій, сума відшкодованих йому у встановленому законодавством порядку витрат на відрядження в межах фактичних витрат, а саме, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в`їзд (віз), обов`язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов`язані з правилами в`їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв`язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці другому цього підпункту витрати не є об`єктом оподаткування цим податком лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обов`язковість передбачена правилами перевезення на відповідному виді транспорту, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях

Включаються до оподатковуваного доходу вартість алкогольних напоїв і тютюнових виробів, суми "чайових", за винятком випадків, коли суми таких "чайових" включаються до рахунку згідно із законами країни перебування, а також плата за видовищні заходи.

До оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв`язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день.

Кабінетом Міністрів України окремо визначаються граничні норми добових для відрядження членів екіпажів суден/інших транспортних засобів або суми, що спрямовуються на харчування таких членів екіпажів замість добових, якщо такі судна (інші транспортні засоби):

провадять комерційну, промислову, науково-пошукову чи риболовецьку діяльність за межами територіальних вод України;

виконують міжнародні рейси для провадження навігаційної діяльності чи перевезення пасажирів або вантажів за плату за межами повітряного або митного кордону України;

використовуються для проведення аварійно-рятувальних та пошуково-рятувальних робіт за межами митного кордону або територіальних вод України.

Суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, визначаються Кабінетом Міністрів України. Сума добових для таких категорій фізичних осіб не може перевищувати суму, встановлену цим підпунктом.

Сума добових визначається в разі відрядження:

у межах України та країн, в`їзд громадян України на територію яких не потребує наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами;

до країн, в`їзд громадян України на територію яких здійснюється за наявності візи (дозволу на в`їзд), - згідно з наказом про відрядження за наявності документальних доказів перебування особи у відрядженні (відміток прикордонних служб про перетин кордону, проїзних документів, рахунків на проживання та/або будь-яких інших документів, що підтверджують фактичне перебування особи у відрядженні).

За відсутності зазначених відповідних підтвердних документів сума добових включається до оподатковуваного доходу платника податку.

Будь-які витрати на відрядження не включаються до оподатковуваного доходу платника податку за наявності документів, що підтверджують зв`язок такого відрядження з господарською діяльністю роботодавця/сторони, що відряджає, зокрема (але не виключно) таких: запрошень сторони, що приймає, діяльність якої збігається з діяльністю роботодавця/сторони, що відряджає; укладеного договору чи контракту; інших документів, які встановлюють або засвідчують бажання встановити цивільно-правові відносини; документів, що засвідчують участь відрядженої особи в переговорах, конференціях або симпозіумах, інших заходах, які проводяться за тематикою, що збігається з господарською діяльністю роботодавця/сторони, що відряджає.

Якщо згідно із законами країни відрядження або країн, територією яких здійснюється транзитний рух до країни відрядження, обов`язково необхідно здійснити страхування життя або здоров`я відрядженої особи чи її цивільної відповідальності (у разі використання транспортних засобів), то витрати на таке страхування не включаються до оподатковуваного доходу платника податку.

За запитом представника контролюючого органу роботодавець/сторона, що відряджає, забезпечує за власний рахунок переклад підтвердних документів, виданих іноземною мовою.

Таким чином, виходячи з повного змісту вказаних вимог Податкового кодексу України, суд приходить до висновку, що вказана позивачем сума у 80 євро не може бути застосована в даному випадку, оскільки такий розмір валюти використовується виключно для обчислення витрат, які не включаються до оподатковуваного доходу. Доказів того, яка саме сума добових була встановлена у відповідача, позивачем суду не надано. Відтак, суд відмовляє в цій частині позову і з підстави недоведеності розміру суми, яку просить стягнути позивач.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не доведено його вимоги. Інші доводи позивача та його представника на висновки суду не впливають та підстав для задоволення позову не дають.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України стягує з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати на правову допомогу в розмірі 27 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 258, 259, 274-279, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасивний дім України» в особі директора ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати та витрат (добових) на службове відрядження - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Пасивний дім України» (ідентифікаційний код 41148208) судові витрати на правову допомогу в сумі 27000 грн.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено та підписано 11 серпня 2021 року.

Суддя: