СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________________________________________________
№2/760/360/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І . Вступна частина

03 лютого 2021 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Семененко А.Д.

представника Позивача - ОСОБА_1

представника Відповідача - ОСОБА_2

розглянув у судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного сумісного майна подружжя.

ІІ. Описова частина

В жовтні 2016 року Позивачка ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 з вимогами про встановлення факту проживання з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року, визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного під час спільного проживання то його поділ, зокрема:

-квартири АДРЕСА_1 ;

-квартири АДРЕСА_2 ;

-земельної ділянки площею 0,2008 га для будівництва і обслуговування житлового будинку в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області (кадастровий номер :01:015:0205).

В грудні 2017 року Позивачка доповнила свій позов вимогою про встановлення факту придбання нею та Відповідачем внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги Позивачка обгрунтовувала наступним.

Зазначила, що з відповідачем ОСОБА_6 вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року. У фактичних шлюбних відносинах у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_8 .

За час спільного проживання однією сім`єю за рахунок спільних коштів отриманих внаслідок їх з відповідачем спільної праці, як членів сім`ї, 16 лютого 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна», яку було зареєстровано за відповідачем в Київському міському бюро технічної інвентаризації га реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна з внесенням запису до реєстрової книги за №2357.

Крім того, як зазначає Позивачка , 12 березня 2006 року, під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти ними була придбана на підставі договору купівлі-продажу земельна ділянка площею 0.2008 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с.Вишеньки Бориспільського району Київської області, кадастровий номер: :01:015:0205, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

А 05 листопада 2015 року, як стверджує Позивачка, за спільні кошти Сторонами була придбана квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Київського міською нотаріального округу Кириленко Л.В. 05.11.2015, право власності на яку зареєстроване за Відповідачем.

Подаючи позов, Позивачка зазначила, що Відповідач відмовляється добровільно провести поділ переліченого майна, що порушує її права, і вона вимушена звернутися до суду за їх захистом.

У заяві про доповнення позовних вимог Позивачка зазначила, що на час спільного проживання однією сім`єю вони з Відповідачем з 1994 року працювали в ТОВ «Таращамолоко» та отримували за роботу особисті доходи, які в подальшому об`єднували для ведення спільного господарства, побуту, бюджету. За рахунок спільних коштів отриманих внаслідок їх з Відповідачем трудових зусиль 16 грудня 1999 року ними була придбана квартира АДРЕСА_1 .

З посиланням на ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним до 1 січня 2004 року, Позивачка просить встановити факт придбання вказаної квартири нею з Відповідачем внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

25 лютого 2019 року до суду надійшов відзив Відповідача, в якому той повністю заперечував заявлені до нього вимоги, визнаючи лише той факт, що він є батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Твердження про те, що він з ОСОБА_5 нібито проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1994 року є вигадкою Позивача, оскільки такого факту не було.

Відповідач вказує, що починаючи з 21 березня 1994 року по 31 грудня 2006 року він працював у Закритому акціонерному товаристві «Концерн Лавіси» (Литовська Республіка, місто Каунас) на посаді чергового представника для Росії та України. Виконуючи свої прямі службові обов`язки він по роботі часто приїжджав в Україну, в тому числі - до Києва. Восени 1994 року він дійсно познайомився з ОСОБА_5 .

Але, як стверджує Відповідач, 20 червня 1992 року у Литовській Республіці між ним та ОСОБА_11 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Вільнюса було зроблено запис в книзі реєстрації актів про укладання шлюбу за № 678, а 14 грудня 1993 року у Литовській Республіці народилася ОСОБА_12 , батьком якої є він, а матір`ю - ОСОБА_13 .

22 листопада 1995 року Відповідач на підставі Договору купівлі-продажу, придбав для себе та своєї сім`ї квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , і вже 06 травня 1996 року Відповідач сім`єю переїхали жити у цю нову квартиру, де вони і зареєстровані.

Відповідач запевняє, що з самого початку свого знайомства з ОСОБА_5 він проінформував її про наявність у нього дружини та доньки у Литовській Республіці. Відповідач не заперечує, що підтримував близькі стосунки з Позивачкою, але ніколи спільно не проживав з нею однією сім`єю, не мав з нею спільного бюджету та побуту, оскільки мав та має реальну (офіційну) сім`ю та зареєстрований шлюб у Литовській Республіці.

Таким чином, усе нерухоме майно, яке Позивачка просить визнати спільною з ним власністю, придбане виключно за його особисті кошти, жодного відношення ОСОБА_5 до них не має, і доказів зворотнього нею не надано.

Крім того, Відповідач вказує на те, що Позивачкою було пропущено строки позовної давності за вимогами про захист свого порушеного, як вона вважає, права.

09 серпня 2019 року до суду надійшла відповідь Позивача на відзив. У вказаній заяві по суті справи Позивачка зазначила, що Відповідач, коли вони познайомилися, ніколи не говорив, що він одружений та має сім`ю в Литві. Навпаки, він переконував, що має серйозні наміри створити в Україні власну сім`ю та зайнятися бізнесом. Між ними спочатку зав`язалися дружні стосунки, згодом Відповідач почав доглядати за Позивачкою, обіцяв одружитися, і так поступово відносини між ними переросли в сімейні в тому розумінні, що вони стали проживати разом в одному житлі, яке знімали в оренду, відповідно у них з`явився спільний побут і бюджет. Не частіше одного разу на три місяці Відповідач виїжджав на два, максимум три дні до Литви, поясняючи такі від`їзди необхідністю у справах фірми.

У справах тієї ж фірми Позивачка, як вона вказує, з Відповідачем їздили по молокозаводах на території України, домовлялися про поставки в м. Київ сухого молока знежиреного.

В м.Тараща Київської області на місцевому молокозаводі бували особливо часто. На цей же завод Відповідач і влаштував Позивачку у листопаді 1994 року працювати на посаду бухгалтера. Коли перебували в м. Тараща, то спочатку вони з Відповідачем проживали у сестри Позивачки в с.Ставищах, а згодом біля молокозаводу стали орендувати квартиру. Перебуваючи в Таращі Відповідач реєстрував своє тимчасове місце проживання і навіть оформив тимчасову реєстрацію в м.Тараща, про що свідчить відмітка в його паспорті.

З вересня 1998 року, коли Позивачка завагітніла, вони разом з Відповідачем почали підшукувати собі для купівлі квартиру. Протягом шести місяців вони з Відповідачем займалися пошуками квартири і 15.01.1999 Відповідач підписав договір про наміри придбати квартиру на АДРЕСА_4 . І хоч офіційно, як вказує Позивачка, вона не була стороною цього договору, проте була присутньою при його оформленні, про що свідчить напис в договорі особою, яка готувала текст договору, її персональних даних та даних паспорту. Через місяць, 16.02.1999, на Товарній біржі «Українській біржа «Десятинна» на ім`я Відповідача було оформлено договір купівлі-продажу квартири. При цьому, за квартиру Відповідач сплачував гроші, які ними були зароблені в результаті спільної праці протягом чотирьох років. Після звільнення квартири продавцем вони з Відповідачем відразу ж вселилися в житло, при цьому Позивачка була вселена в квартиру як член сім`ї власника, і місце її постійного проживання в цій квартирі 01 квітня 1999 року було офіційно зареєстровано. Відеозаписи, які долучені Позивачкою до матеріалів справи, з її слів, підтверджують, що вони з Відповідачем після придбання квартири спільно планували ремонт для подальшого проживання сім`єю. Після народження дочки вони продовжували проживати в квартирі вже втрьох.

Позивачка також зазначила, що 02.04.2005 вона оформила на ім`я Відповідача довіреність, якою доручила купити на її ім`я автомобіль в Литві. На виконання довіреності Відповідач придбав автомобіль «Форд», який в подальшому вони спільно використовували в підприємницькій діяльності.

На початку 2006 року, як зазначає Позивачка, вони з Відповідачем вирішили побудувати свій житловий одноквартирний будинок і з цією метою 12.03.2006 за спільні кошти купили земельну ділянку площею 0,2008 га у с.Вишеньки Бориспільського району Київської області кадастровий номер: :01:015:0205, право власності на яку Відповідач зареєстрував на себе. При цьому Позивачка звертає увагу на те, що після придбання вищезазначеної земельної ділянки, площею 0,2008га, в липні 2006 року вона приватизувала суміжну земельну ділянку, кадастровий номер :01:015:0343, площею 0,05га, яка належала територіальній громаді, оскільки відповідач вважав, що ця ділянка необхідна для більш ефективного виконання будівельних робіт і подальшого обслуговування житлового будинку.

Оскільки будівництво житлового будинку потребувало вкладення значних грошових коштів вони з Відповідачем домовилися орендувати поруч з купленою земельною ділянкою у с.Вишеньки житловий будинок. Свою ж квартиру вирішили здавати в оренду, а виручені гроші збирали для будівництва будинку. В серпні 2006 року вони з Відповідачем та дитиною, переїхали в с.Вишеньки в орендований житловий будинок, а дочку перевели навчатися у Вишеньківську школу.

ІНФОРМАЦІЯ_5 у Сторін народився син ОСОБА_16 .

У зв`язку з тим, що будівництво будинку вони з Відповідачем через брак коштів так і не розпочали, а тому вирішили купити ще одну квартиру. Позивачка стверджує, що в липні 2015 року вона передала відповідачу накопичені на відкритих на її ім`я банківських рахунках 100 000,00 грн. для придбання квартири.

Про те, що Відповідач 05.11.2015 придбав квартиру в м. Києві но вул. Харченка Позивачка, як вона вказує, дізналася лише перед зверненням з позовом до суду, отримавши витяг із реєстру нерухомості. Протягом всього часу з того моменту, коли Позивачка віддала Відповідачу гроші, він пояснював, що займається пошуком вигідного варіанту купівлі квартири, і така поведінка Відповідача не викликала у неї ніякої підозри, оскільки саме за таких обставин вони протягом тривалого часу вибирали першу квартиру на АДРЕСА_4 .

З середини липня 2016 року, як вказує Позивачка, Відповідач періодично перестав приходив додому, пояснював, що від`їжджав у зв`язку з службовою необхідністю. А 20 жовтня 2016 року забрав свої речі та документи і залишив будинок та сім`ю.

До наданої Відповідачем копії свідоцтва про одруження в Литовській Республіці з громадянкою ОСОБА_11 просила поставитися критично, оскільки в справі відсутні докази того, що вказаний шлюб досі не розірваний, з огляду також на те, що сам Відповідач неодноразово зазначав про те, що він не одружений.

У судовому засіданні Позивачка та її представник позов підтримали.

Відповідач та його представник заперечували проти позову з підстав, викладених у відзиві.

Допитана в якості свідка ОСОБА_17 , яка є сестрою Позивачки , зазначила, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 протягом тривалого часу жили як молода сім`я. З 1994-1995 року вони проживали разом спочатку в орендованій квартирі, а потім купили власну і жили в ній. Свідок познайомилася з Відповідачем в 1995 році. Бачила, що сторони проживали разом, вели спільний побут. Свідок часто ночувала у них в гостях. Зазначила, що ОСОБА_18 відповідально ставився до дітей, був хорошим батьком. Про сім`ю Відповідача в Литві свідок ніколи не чула.

ІІІ. Мотивувальна частина

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступне.

Правовідносини між сторонами, які підлягають дослідженню судом в межах даної справи, умовно слід розділити на два періоди: до 01 січня 2004 року (відносини регулювалися Кодексом про шлюб та сім`ю та Законом України «Про власність») та після вказаної дати (в період чинності Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 2 Кодексу про шлюб та сім`ю України, цей Кодекс встановлює порядок і умови одруження, регулює особисті і майнові відносини, які виникають в сім`ї між подружжям, між батьками і дітьми, між іншими членами сім`ї, відносини, які виникають у зв`язку з усиновленням, опікою та піклуванням, прийняттям дітей на виховання, порядок і умови припинення шлюбу, порядок реєстрації актів громадянського стану.

Як зазначено в ч.1 ст.13 Кодексу про шлюб та сім`ю України, реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей.

Відповідно до ч.2 ст.13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Як вбачається з положень Кодексу про шлюб та сім`ю України, даним Кодексом не надавалося правового значення таким правовідносин як проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Таким чином, з огляду на положення ч.2 ст.13 та ч.1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у таких осіб не могло виникнути майнових прав як членів сім`ї на майно нажите за час спільного проживання та / або придбаного в результаті спільної праці членів сім`ї.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Встановлено, що один з спірних об`єктів нерухомості - квартира АДРЕСА_1 - була придбана 16 лютого 1999 року і зареєстрована на ім`я ОСОБА_4 . (а.с.5)

За змістом ч.1 ст. 17 Закону України «Про власність» спільною сумісною власністю може бути визнане майно, яке придбане за рахунок спільної праці членів сім`ї. Таким чином, предметом доказування в даному випадку є наявність спільної праці Сторін, наявність достатніх доходів та використання цих доходів саме на придбання квартири, а також у них статусу членів сім`ї.

В справі відсутні докази того, що Позивачка та Відповідач на момент придбання квартири являлися членами сім`ї в розумінні Кодексу законів про шлюб та сім`ю, що вони саме за рахунок спільної праці та отриманих від неї доходів придбали квартиру АДРЕСА_1 . Сам лише факт придбання квартири, а також наявність запису анкетних даних Позивачки на Договорі про наміри про її придбання (а.с. 42) не свідчать про те, що квартира була придбана членами сім`ї за спільно зароблені кошти. Наявна у справі довідка про доходи Позивачки на посаді бухгалтера ТОВ «Таращамолоко» свідчить про отримання нею сукупного доходу за 50 місяців (з 05.11.1994 по 28.12.1998) в розмірі 6280 гривень (середньомісячна зарплата - 125,60 грн). В той же час, згідно з Договором від 16.02.1999 квартира була придбана за 74000 гривень, що ставить під сумнів істотність можливої участі Позивачки у придбанні квартири.

Відтак, у визнанні квартири АДРЕСА_1 спільною власністю Сторін слід відмовити.

Що стосується вимог про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю в період з 01.01.2004, то в даному випадку суд керується наступним.

Встановлення у судовому порядку певних фактів допускається лише в тому випадку, коли такий факт має певне юридичне значення, тобто тягне за собою певні правові наслідки.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вимога Позивачки про встановлення юридичного факту проживання її однією сім`єю з Відповідачем в період з 01.01.2004 заявлена саме з метою визнання спільною сумісною власністю придбаних в даний період об`єктів нерухомості:

-земельної ділянки (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0,2008 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області;

-квартири АДРЕСА_2 .

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 з 20 червня 1992 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану міста Вільнюса (Республіка Литва). (а.с. 132)

З витягу акту цивільного стану з Реєстру населення Литовської республіки від 12.08.2019 вбачається, що вказаний шлюб не розірваний, тобто є чинним. (а.с. 182)

Таким чином, саме по собі встановлення такого факту не має юридичного значення, оскільки згідно з буквальним тлумаченням ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України, вона застосовується лише у випадку, якщо жодна з осіб не перебуває у зареєстрованому шлюбі.

В той же час, суд вважає необхідним зазначити, що перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відносинах, які мали ознаки фактичних шлюбних відносин, підтверджується наступними фактами та доказами:

-народження у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спільних дітей - ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує сталість близьких стосунків у значному часовому проміжку;

-копією паспорту Відповідача, з якої вбачається, що він реєстрував своє тимчасове місце проживання в м.Тараща, Київської області, де на той час офіційно працювала ОСОБА_5 (а.с. 157);

-копією договору про наміри придбання квартири від 15.01.1999, в якому покупцем зазначений ОСОБА_18 , проте на бланку містяться і анкетні дані ОСОБА_5 , що свідчить про те, що відносини між Сторонами складалися і на побутовому рівні, зокрема в питаннях вибору житла для придбання;

-довідкою за формою №3, яка свідчить про те, що ОСОБА_5 була і досі залишається зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 01 квітня 1999 року, тобто фактично з моменту її придбання ОСОБА_21 ; а їх спільні діти зареєстровані там з 2008 року;

-фото- та відеоматеріалами за різні роки (1995-2009), розміщеними на а.с. 68 - 90, які підтверджують те, що Сторони протягом тривалого періоду проводили час разом, їздили на відпочинок, в гості, на святкування;

-показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 , яка підтвердила обставини спільного проживання сторін, ведення сторонами під час проживання спільного господарства та побуту;

-довіреністю від 05.05.2004 виданою ОСОБА_22 одночасно на ім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користування автомобілем ZUKA 176, д/н НОМЕР_1 . (а.с. 159);

-довіреністю від 02.04.2005 виданою ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_4 на придбання на її ім`я автомобіля за межами України; (а.с. 160)

-копією державного акта на право власності від 31.07.2008 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:015:0343, і розташована поруч з ділянкою, яка придбана на ім`я ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 25.04.2006.

Зазначені докази в сукупності з іншими матеріалами справи свідчать про те, що Сторони дійсно протягом тривалого часу перебували у близьких стосунках, вели спільне господарство, мали спільний побут, що за відсутності факту реєстрації шлюбу Відповідача дало б підстави для встановлення відповідного юридичного факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах.

Чинне законодавство не містить прямої норми, яка б захищала в даному випадку майнові інтереси Позивачки, яка не була обізнана про факт перебування Відповідача в шлюбі в іншій державі (Литовська Республіка).

Проте статтею 46 Сімейного кодексу України визначені особливі правові наслідки недійсності шлюбу, в тому числі шлюбу, зареєстрованого з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Сімейним кодексом України прирівняний статус майна набутого подружжям під час зареєстрованого шлюбу та майна набутого подружжям, яке перебуває у фактичних шлюбних відносинах. Відтак, права подружжя щодо такого майна підлягають однакому захисту.

Згідно з ч. 1 ст. 10 Сімейного кодексу України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

З огляду на таке суд вважає можливим застосувати аналогію закону до даних правовідносин в частині наслідків недійсності шлюбу, оскільки статус майна придбаного під час недійсного шлюбу з особою, яка перебуває в іншому шлюбі, та статус майна придбаного та під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з особою, яка перебуває у шлюбі з іншою особою, має бути однаковим виходячи з принципу справедливості, добросовісності та розумності (ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України).

Про той факт, що ОСОБА_4 приховував від Позивачки факт перебування у шлюбі в Литві, свідчать умови договору купівлі-продажу квартири від 05.11.2015, в якому він засвідчив, що в зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває (а.с.63-64), цей факт підтверджується також поясненнями Позивачки та показаннями свідка ОСОБА_17 . Натомість, Відповідач не надав жодних доказів на спростування вказаного твердження.

З огляду на викладене суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 не знала і не могла знати про наявність перешкод у настанні правових наслідків, передбачених ст. 74 Сімейного кодексу України, щодо статусу майна, набутого у цивільному шлюбі.

Встановлено, що в період з 01.01.2004 в період відносин між сторонами, які мають ознаки шлюбних, ними було придбано і оформлено на ім`я ОСОБА_4 наступне майно:

на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0.2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області;

на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Зазначене майно Позивач просить визнати спільною сумісною власністю з Відповідачем, і в силу положень ст. ст. 10, 74 Сімейного кодексу України суд вважає такі вимоги обгрунтованими.

Згідно з ч.1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Кодексу у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, вимоги про визнання за Позивачкою по Ѕ частці у праві власності на вказані об`єкти є також обгрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України стягненню з Відповідача на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 11350 гривень (максимальна ставка станом на день розгляду справи).

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1.Позов задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступні об`єкти нерухомого майна:

-земельну ділянку (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0,2008 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області;

-квартиру АДРЕСА_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності визнати за ОСОБА_3 право власності:

на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер :01:015:0205), площею 0.2008 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована в с. Вишеньки Бориспільського району Київської області;

на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині позову відмовити.

2.Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 11350 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 ;

Відповідач: ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя: