Єдиний унікальний номер справи № 490/8841/18
Провадження № 22-ц/812/657/21 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Зозулею Олександром Михайловичем, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене 08 лютого 2021 року, у приміщенні названого суду, під головуванням судді Шолох Л.М., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

22 жовтня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі-Банк, кредитодавець або позивач) пред`явило до ОСОБА_1 (далі позичальник, відповідач) вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

16 травня 2007 року сторони, у простій письмовій формі, уклали кредитний договір (далі - Договір) б/н, який за своєю сутністю є договором приєднання, оформивши це заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка від імені позичальника підписана особисто ОСОБА_1 , та, від імені Банку, уповноваженою на це особою, що перевірила правильність та достовірність відомостей, внесених до заяви, та ідентифікувала особу-клієнта.

Крім названої анкети-заяви, складовими договору були Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, викладені на банківському сайті http//privatbank.ua/terms/pages/70/.

За цим договором, Банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти (далі - кредит) у розмірі 250 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а той, у свою чергу, повернути кредит, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки, та сплачувати проценти на суму залишку заборгованості за кредитом, за ставками, які зазначені в Тарифах Банку і узгоджені з позичальником.

Неналежне виконання сторонами зобов`язання, як наслідок, давало Банку право вимагати від позичальника сплату неустойки (пені чи штрафу).

Крім наведеного, умовами договору сторони передбачили, що строк дії договору, міг бути автоматично пролонгований на тих же умовах, та на той же строк, якщо сторони не заявили про відмову від нього, і, позичальник отримав нову кредитну картку.

Разом з цим, відповідно до Умов та Правил, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника, а також змінити відсоткову ставку кредитування, повідомивши про це позичальника.

Банк повністю виконав умови договору, надавши ОСОБА_1 кредит, в обумовленому сторонами розмірі, і чекав, у свою чергу, належної, добросовісної договірної поведінки від останнього.

Проте, позичальник свою частину обов`язків належним чином не виконував, не вчасно та не у повному обсязі сплачував встановлені договором щомісячні платежі, у зв`язку з чим, станом на 07 жовтня 2018 року, у нього утворилася заборгованість перед Банком у розмірі 43 332 гривні 50 копійок, з яких:

- 23 684 гривні 98 копійок заборгованість за тілом кредиту;

-6 722 гривні 90 копійок заборгованість за відсотками за користування кредитом;

- 10 384 гривні 98 копійок заборгованість за пенею;

- 500 гривень штрафу (фіксована частина);

- 2 039 гривень 64 копійки - штрафу (процентна складова).

Посилаючись на виписані вище обставини, Банк просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, у вказаному вище розмірі та понесені ним судові витрати у розмірі 1 762 гривні.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року позов Банку задоволено частково, з відповідача на користь Банку стягнуто заборгованість у розмірі 38 093 гривні 61 копійка (23684,98+4023,65+10384,98) та судовий збір у розмірі 1 548, 79 гривень .

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, і неправильне застосування судом норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції, скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові Банку в повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначав, що кредитну картку брав лише у 2007 році і борг повернув, всі інші кредитні картки не отримував та вважає що по ним, вчинені шахрайські дії, за які він не повинен нести відповідальність.

Банк, користуючись своїм правом на відзив, просив відмовити в задоволені апеляційної скарги та надав до суду апеляційної інстанції, фото-докази отримання ОСОБА_1 кредитних карток.

Заслухавши учасників справи, перевіривши надані сторонами докази, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи частково позов Банку, суд І інстанції виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту. Банком надані належні докази стосовно заборгованості позичальника, а тому суд, виходячи з розрахунку та норм чинного законодавства, частково стягнув заборгованість з відповідача.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду частково погоджується з встановленими судом 1 інстанції обставинами та правовідносинами, проте його висновки щодо стягнення пені та частини процентів, вважає не вірними та не обґрунтованими.

Так, за Конституцією України, ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом 1 інстанції, 16 травня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір б/н, який за своєю сутністю є договором приєднання, оформивши це заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка від імені позичальника підписана особисто ОСОБА_1 , та, від імені Банку, уповноваженою на це особою, що перевірила правильність та достовірність відомостей, внесених до заяви, та ідентифікувала особу-клієнта (а.с. 9).

Крім названої анкети-заяви, складовими договору були Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, Правила користування платіжною карткою та Тарифи Банку, викладені на банківському сайті http//privatbank.ua/terms/pages/70/.

За цим договором, Банк зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти (далі - кредит) у розмірі 250 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а той, у свою чергу, повернути кредит, з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки, та сплачувати проценти на суму залишку заборгованості за кредитом, за ставками, які зазначені в Тарифах Банку і узгоджені з позичальником.

Відповідно до довідки Банку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, кредитний ліміт за картковим рахунком ОСОБА_1 з дня видачі кредитної карки з 2007 року по 2011 рік не збільшувався, а у 2017 році був збільшений Банком (а.с. 116) та ще й оформлена купівля товару в кредит з оплатою частинами.

Крім того, згідно довідки про видачу кредитних карток, відповідачу за період з 2007 року по 2018 рік, Банком видано три кредитні картки, строк дії останньої до березня 2022 року (а.с. 117).

Відповідно до розрахунку заборгованості, перший кредитний ліміт був установлений банком в сумі 250 гривень, яким позичальник користувався, брав та повертав періодичними платежами та станом на травень 2016 року ОСОБА_1 заборгованості взагалі не мав.

У подальшому, кредитний ліміт було збільшено, а зобов`язання сторін продовжені.

Продовжуючи користуватися наданими Банком кредитними коштами, позичальник, починаючи з грудня 2017 року припинив будь-яке погашення за діючим договором кредиту б/н.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, станом на 07 жовтня 2018 року, у позичальника перед Банком виникла заборгованість у загальному розмірі 43 332 гривень 50 копійок (а.с. 7-8).

Як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , заборгованість за тілом кредиту становить 23 684 гривень 98 копійок (а.с. 61-63, 111-115), яку суд І інстанції вважав доведеною і стягнув з відповідача на користь Банку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, вважає його законним та обґрунтованим. Банком надано належні та допустимі докази витрат ОСОБА_1 кредитних коштів.

Щодо нарахування Банком відсотків за користування кредитом, на початок розрахункового періоду (16 травня 2007 року) становила 22,80% на суму залишку заборгованості за кредитом, яка діяла по 21 жовтня 2011 року (дата, що міститься у розрахунку заборгованості) та є правомірною, оскільки вказана відсоткова ставка зазначена в заяві позичальника, на яку він погодився та підписав особисто.

Проте, у подальшому, починаючи з 10 червня 2016 року, Банк почав нараховувати відсотки за збільшеною процентною ставкою, спочатку 30 % річних, пізніше - 34,80% річних, а з червня 2016 року 3,5% в місяць (42% річних).

Вказані нарахування по збільшеній відсотковій ставці є не правомірними, оскільки не узгоджені з позичальником та не підписані ним особисто. Відсутні також відомості, що позичальник ознайомлений із зміною відсоткової ставки.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь банку підлягають відсотки за користування кредитом з розрахунку 22,8% річних, як було погоджено сторонами під час укладення договору, є законним та обґрунтованим, крім арифметичного розрахунку, щодо суми стягнення відсотків.

Відтак, при перегляді судового рішення в частині стягнення відсотків, колегія суддів приходить до висновку, що суму нарахованих відсотків, стягуваних з відповідача на користь Банку необхідно зменшити з 4 023,65 гривень до 3 640,16 гривень.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Крім стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків, Банк просив стягнути ще й пеню у сумі 10 384 гривні 98 копійок та штрафи у сумі 2 539 гривень 64 копійки, за неналежне виконання позичальником умов договору.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, підписавши 16 травня 2007 року заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», сторони визначили суттєві умови договору, які в односторонньому порядку змінені бути не можуть без попереднього погодження з позичальником.

Підписана позичальником заява, містить лише відсоткову ставку (22,8%) за користування кредитними коштами, проте в ній відсутні відомості стосовно нарахування пені та штрафів, які Банк бажає стягнути на свою користь з позичальника за порушення останнім зобов`язань за кредитом.

Вказані умови щодо нарахування пені та штрафів Банку, зазначені в окремій довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка позичальником не підписувалася (а.с. - 10).

Позовна заява Банку містить обґрунтування щодо стягнення штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Договору, проте доказів чи був саме цей Договір чинний станом на дату видачі кредитної картки, тобто станом на 2007 рік, матеріали справи не містять (а.с. 11-25).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 травня 2007 року, шляхом підписання анкети-заяви.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги Банку про стягнення пені та штрафу не можуть бути задоволені, оскільки не підтверджені доказами та не взаємоузгоджені сторонами.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, в частині стягнення пені слід скасувати та у цій частині прийняти постанову, якою відмовити АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні названої вимоги, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що термін дії картки виданої у 2007 році давно сплив та Банком пред`явлено вимоги поза межами позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки термін дії останньої, перевипущеної, картки до березня 2022 року.

Крім того, посилання на те, що ОСОБА_1 взагалі не отримував перевипущені кредитні картки, спростовуються матеріалами справи, оскільки Банком надано фото докази отримання особисто відповідачем у відділені Банку вказаних кредитних карток, а саме 27.05.2016 року отримав картку № НОМЕР_1 термін дії якої до квітня 2018 року та 14.05.2018 року отримав картку № НОМЕР_2 термін дії якої до березня 2022 року (а.с. 172-174).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не є підставою для скасування оскарженого рішення.

Відповідно до змісту статті 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Зозулею Олександром Михайловичемзадовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 08 лютого 2021 року, в частині вирішення позовних вимог, щодо стягнення пені - скасувати і прийняти нову постанову, якою у задоволені названої вимоги відмовити.

Рішення в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами, загального розміру стягнення та, в частині судового збору змінити, зменшити суму стягнутих з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відсотків, з 4 023 гривні 65 копійок до 3 640 гривень 16 копійок, загальну суму боргу за кредитним договором з 38 093 гривень 61 копійки до 27 325 гривень 14 копійок, а розмір судового збору з 1 548 гривень79 копійок до 1 099 гривень 59 копійок.

В іншій частині рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повний текст постанови складено 08 квітня 2021 року.