Номер провадження: 22-ц/813/3868/21
Номер справи місцевого суду: 495/8012/16
Головуючий у першій інстанції Боярський О.О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири,

встановив:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, який в подальшому уточнила.

Позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь матеріальну шкоду в сумі 34393 грн., моральну шкоду в сумі 30 000 грн. та понесені судові витрати, які складались з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4000 грн., витрат на проведення оцінки вартості ремонтно-відновлювальних робіт та визначення розміру шкоди в розмірі 1000 грн., витрат на прання килима в розмірі 314 грн., витрат на оплату послуг ЖЕО у розмірі 60 грн., витрат на бензин в розмірі 199, 88 грн. та судового збору в сумі 551,20 грн., а також витрат на банківський збір в сумі 8 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що їй належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1995 року, внесеного до реєстрової книги за № 38-4898/64-Г-3252.

01.05.2016 року в будинку АДРЕСА_2 , відбулось залиття водою стелі, стін та підлоги, в результаті чого стіни, стелі покриті слідами потьоків, оздоблення підлоги - ламінат деформований, що вказує на попереднє залиття. Причина затоплення квартири АДРЕСА_3 обрив шлангу на змішувачі в санвузлі квартири АДРЕСА_4 , власником якої є відповідач ОСОБА_1 .

У відповідності до звіту та висновку про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт пошкоджених стін та стелі у квартирі АДРЕСА_1 , вартість ремонтно-відновлювальних робіт оздоблення пошкоджених стін та стелі, в коридорі, в кухні, у ванній кімнаті та житловій кімнаті, внаслідок залиття водою, розмір нанесених матеріальних збитків позивачеві як власникові квартири становить 34393 грн., що складається з кошторисної вартості 29 791 грн. та вартості по виконанню робіт 4 602 грн.

Крім того, внаслідок залиття квартири в результаті неправомірних дій відповідачки їй було завдано моральну шкоду, яка виразилась у відчутті позивачем дискомфорту та нервового напруження, оскільки відповідачка навіть не намагалась відшкодувати завдані збитки, думки про відновлення квартири тримали її у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сім`ї та на роботі, позивачка постійно відчуває в квартирі запах сирості, вологи та запах плісені. Квартира, яка була затоплена відповідачкою, є єдиним житлом позивача, де проживають всі члени її родини.

Крім того, позивачка не має можливості здійснити самостійно ремонт квартири за власні кошти, оскільки вартість ремонтно-відновлювальних робіт є досить значною для неї, виходячи з отриманого місячного доходу, який витрачається лише на необхідність проживання сім`ї.

У зв`язку з вищевикладеним, позивачка ОСОБА_2 зазначила, що їй була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 30 000 грн., та просила їх стягнути на її користь з відповідачки ОСОБА_1 .

Відповідачка ОСОБА_1 заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 та вказувала, що залиття квартири АДРЕСА_1 , відбулось, у зв`язку із технічним проривом шлангу, яке могло статися саме з технічних причин, а саме, у зв`язку із тим, що обслуговуюче забезпечення водою КП «Білгород-Дністровськводоканал» подало до будинку воду зі значно високим тиском, тобто зі зміною тиску води в системі, що технічно не витримав з`єднувальний водяний шланг.

Також зазначила, що її вина у прориві шлангу в квартирі АДРЕСА_4 відсутня, оскільки вона є також постраждалою і понесла витрати по відновлювальним роботам в квартирі АДРЕСА_4 та жоден з актів не доводить її вини, а лише фіксує факт прориву шлангу. Крім того, зазначила, що в належній їй квартирі проживають орендарі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2015 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.10.2016 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (т.1, а.с. 70).

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2016 року уточнену позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки заподіяну матеріальну шкоду, внаслідок залиття квартири, у розмірі 34 393 грн, що складає вартість виконання ремонтно-відновлювальних робіт, оздоблення пошкодженої квартири.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551,20 грн., банківський збір у сумі 8 грн. та понесені витрати на юридичні послуги у розмірі 4000 грн.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 витрати на проведення оцінки вартості ремонтно-відновлювальних робіт та визначення розміру шкоди в розмірі 1000 грн., витрати на прання килима в розмірі 314 грн., витрати на оплату послуг ЖЕО 60 грн., витрати на бензин в розмірі 199,88 грн., всього на суму 2132,08 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с. 97-100).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.09.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 21.12.2016 року по справі задоволено. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.12.2016 року по даній цивільній справі скасовано та призначено справу до розгляду (т.1, а.с. 134-135).

27.03.2018 року представником відповідачки ОСОБА_1 адвокатом Олійниченком В.М. була подана заява, відповідно до якої він просив залучити до матеріалів справи копію відзиву на позовну заяву та квитанцію про його відправлення (т.1, а.с. 169).

28.03.2018 року позивачка ОСОБА_2 надала до суду клопотання про залучення до матеріалів справи диску аудіозапису, на якому зафіксовані обставини залиття квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 (т.1, а.с. 175).

Крім того, 29.03.2018 року позивачем ОСОБА_2 до суду була надана відповідь на відзив (т.1, а.с. 178-179).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в сумі 34 393 грн. та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивачки понесені витрати, пов`язані з отриманням доказів на суму 1000 грн., витрати на оплату послуг ЖЕО на суму 60 грн., 4000 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється 07.04.2021 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, у зв`язку з чим судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274 ЦПК України).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 07.04.2021 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що тривалий розгляд справи спричинений неодноразовим поверненням поштової кореспонденції, направленої на адресу відповідачки ОСОБА_1 , з відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.2, а.с. 4-11, 18-25, 28-31), що не давало суду апеляційної інстанції права розглянути справу в апеляційному порядку у встановлений законом строк.

Колегією суддів було також враховано, що поштова кореспонденція направлялась відповідачці ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем її проживання, тобто за адресою, вказано нею в апеляційній скарзі (т.1, а.с.235, т.2, а.с.13).

У зв`язку з викладеними обставинами, а також враховуючи що в своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу на підставі наявних доказів, враховуючи також те, що апеляційну скаргу подавала саме ОСОБА_1 .

Крім того, з врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини згідно ч.2 ст.1166 ЦК України.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір.

Судом першої інстанції обгрунтовано встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.02.1995 року, внесеного до реєстрової книги № 38-4898/64-Г-3252 є власником квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 34).

Відповідачка ОСОБА_1 (до зміни прізвища ОСОБА_5 ) є власником квартири АДРЕСА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2005 року, зареєстрованого 1766855 від 22.11.2005 року.

Квартира відповідачки розташована поверхом вище, над квартирою позивачки.

01.05.2016 року квартира АДРЕСА_1 , була затоплена з квартири відповідачки про що було складено акт ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у присутності двох свідків (сусідів): ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.1, а.с. 35).

В акті було зазначено, що 01.05.2018 року о 21.30 годині було зафіксовано затоплення водою квартири АДРЕСА_3 , а саме, зі стелі, стояків, швів, кімнати залу, кухні, коридора, з ванної кімнати текла вода.

Крім того, 03.05.2016 року о 15.00 годині в присутності чергового сантехніка КП «ЖЕО-1» ОСОБА_9 була вскрита квартира АДРЕСА_4 , та ним була встановлена причина: прорив шланга на умивальнику у ванній кімнаті (а.с. 35, 66);

Факт залиття квартири позивачки також підтверджується доказами, на які суд послався в оскаржуваному судовому рішенні.

Крім того, суд взяв до уваги, що вартість ремонтно-відновлювальних робітквартири АДРЕСА_1 у загальному розмірі становила 34393 грн., із яких: 29 791 грн. - вартість ремонту квартири та 4602 грн. - вартість виконання робіт, що підтверджується кошторисами (т.1, а.с. 38-44).

Таким чином, установивши вказані обставини, які свідчать про те, що внаслідок залиття квартири позивачки, яка сталася з вини відповідачки, позивачці заподіяно матеріальну шкоду, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення розміру цієї шкоди з відповідачки.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та стягнення з відповідачки матеріальної шкоду у розмірі 34393 грн.

Також судом вірно встановлено, що стягненню з ОСОБА_1 на користь позивачки підлягають витрати, пов`язані з отримання доказів, а саме, складання звіту та висновку про визначення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у розмірі 1000 грн. та витрати на оплату послуг ЖЕО на суму 60 грн. (т.1, а.с. 68).

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, вважає їх законним та обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачки, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачки та спричинення моральної шкоди позивачу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що внаслідок залиття належної позивачці квартири, яка сталася з вини відповідачки, було пошкоджено майно ОСОБА_2 .

Тому виходячи з характеру душевних страждань позивачки, яких вона зазнала у зв`язку з залиттям належної їй квартири, яка сталася з вини відповідачки, керуючись принципами розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відповідно до п.3 ч.2 ст.23ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, про те що ОСОБА_1 є власницею квартири, однак право управління квартирою нею у відповідності до умов договору оренди житлового приміщення від 01.08.2015 року передано іншим особам орендарям, які і несуть відповідальність за завдання шкоди, в даному випадку в залитті квартири поверхом нижче, оскільки вони є фактичними користувачами належної їй квартири, не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами.

Крім того, відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом.

Утримання та ремонт (своєчасна заміна) внутрішньоквартирних мереж водопостачання є обов`язком власника квартири, відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 572 від 8 жовтня 1992 року, пунктів 3.7, 5.3 наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства «Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» № 76 від 17 травня 2006 року, статті 151 ЖК України, статті 10 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду».

Твердження апелянта про те, що про проведення експертизи вона не була сповіщена належним чином і у її проведенні участі не приймала, не спростовують її вину у залитті квартири та не можуть бути підставою для звільнення відповідачки від відповідальності, про що вона ставить питання в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено і сторонами не надано таких нових доказів в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород Дністровського міського суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра