ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 463/4998/17

провадження № 61-11652св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Імексбанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» Гаджиєв Сергій Олександрович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Басиком Андрієм Миколайовичем, на рішення Личаківського районного суду міста Львова

від 3 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Леньо С. І., та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Імексбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) на ліквідацію ПАТ «Імексбанк» Гаджиєв С. О., Фонд, про визнання права на відшкодування заборгованості.

В обґрунтування позову вказувала, що 26 січня 2015 року вона уклала з «Імексбанк» договір № про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року під назвою вкладу «Постійний клієнт», за умовами якого внесла на банківський рахунок 150 000 грн на строк до 29 квітня 2015 року з виплатою 17% річних.

27 травня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

30 червня 2015 року позивач подала заяву директору-розпоряднику Фонду з вимогою виплатити їй гарантовану суму за вкладом, розміщеним у

ПАТ «Імексбанк», проте відповіді не отримала. Крім того, позивач не отримала відповіді на запит від 29 грудня 2015 року, адресований Фонду та уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «Імексбанк».

Вказувала, що у липні 2016 року вона отримала лист Фонду про відсутність її у переліку вкладників, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок Фонду.

Позивач зазначала, що, звернувшись до Фонду із запитами 4 серпня 2016 року та

7 грудня 2016 року про виплату належних їй коштів, отримала відповідь

від 27 грудня 2016 року про те, що подана ліквідатором банку пропозиція щодо включення її до переліку вкладників на отримання коштів повернута на доопрацювання.

За таких обставин просила визнати за нею право на відшкодування заборгованості за вкладом у розмірі 150 000 грн за договором №

від 26 січня 2015 року про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (Депозиту) від 20 січня 2014 року під назвою вкладу «Постійний клієнт», укладеного з ПАТ «Імексбанк», за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми відшкодування.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що спір між сторонами у цій справі є публічно-правовим. Крім того, предметом позову у справі, що переглядається, є визнання права на відшкодування заборгованості за банківським вкладом за рахунок коштів Фонду, однак вимоги пред`явлено не до Фонду, а безпосередньо до банку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача суд першої інстанції вважав підставою для відмови у задоволенні позову, що виключає можливість закриття провадження у справі з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Басика А. М. залишено без задоволення, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2018 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у позові з підстав його пред`явлення до неналежного відповідача, зазначивши про те, що ПАТ «Імексбанк» не впливає на визнання права на відшкодування за рахунок коштів Фонду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Басик А. М. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів попередніх інстанцій про віднесення спору у цій справі до публічно-правового, оскільки у даній справі виник спір про наявність або відсутність цивільного права бути вкладником чи кредитором банку і отримати відшкодування за вкладом.

На думку заявника, суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені в окремій думці суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н. П. і

Ситнік О. М. у справі № П/811/3526/15 (провадження № 11-170апп18).

Заявник вважає помилковим висновок судів попередніх інстанцій про те, що банк є неналежним відповідачем у цій справі у зв`язку з відсутністю у нього повноважень на включення заявника до переліку вкладників, оскільки саме уповноважена особа в інтересах банку подає до Фонду список вкладників.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року представник ПАТ «Імексбанк» - адвокат Бойченко С. М. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність доводів касаційної скарги та відповідність висновків судів попередніх інстанції обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 14 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 січня 2015 року ОСОБА_1 та ПАТ «Імексбанк» уклалидоговір № про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту)

від 20 січня 2014 року на суму 150 000 грн з виплатою 17% річних на строк

до 29квітня 2015 року.

З квитанції № 19931 від 26 січня 2015 року суди встановили, що на виконання вказаного договору позивач внесла кошти на депозитний рахунок.

На виконання постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ)

від 26січня 2015 року № 50 «Про віднесення ПАТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення

від 26 січня 2015 № 16, яким з 27січня 2015року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Імексбанк».

Суди встановили, що на виконання постанови Правління НБУ від 21 травня

2015 року № 330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію

ПАТ «Імексбанк»» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 27 травня

2015 року № 105, яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію вказаного банку.

Листом від 12 липня 2016 року Фонд повідомив позивача про те, що на 11 липня 2016 року інформація про її вклади у загальному реєстрі вкладників ПАТ «Імексбанк», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, відсутня.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час пред`явлення позову суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Статтею 17 КАС України в редакції Кодексу, чинній на час звернення позивача до суду визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, які виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 757/2216/15-ц (провадження № 14-107цс18), після початку процедури ліквідації банку та введення тимчасової адміністрації стягнення коштів за зобов`язаннями цього банку можливе лише у спосіб, передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». При цьому банк, який перебуває на стадії ліквідації, діє через Фонд або уповноважену особу Фонду та не може поза процедурою, визначеною Законом, відповідати за зобов`язаннями за договорами банківського вкладу.

Цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та НБУ (стаття 1 зазначеного Закону).

Відповідно до частини першої статті 26 вказаного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи проценти, нараховані на день прийняття рішення НБУ про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми, встановленої адміністративною радою Фонду на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн.

Виконання зобов`язань Фонду перед вкладниками здійснюється Фондом з дотриманням вимог щодо найменших витрат Фонду та збитків для вкладників у спосіб, визначений цим Законом, у тому числі шляхом передачі активів і зобов`язань банку приймаючому банку, продажу банку, створення перехідного банку протягом дії тимчасової адміністрації або виплати відшкодування вкладникам після ухвалення рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Інформація про вкладника в переліку вкладників має забезпечувати його ідентифікацію відповідно до законодавства.

Протягом шести днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр», «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше, ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 цього Закону.

Гарантії Фонду є гарантіями держави, передбаченими Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», для виконання Фондом відповідних зобов`язань можуть залучатися державні кошти. Тому рішення та дії Фонду чи уповноваженої особи Фонду щодо включення вкладника до переліку осіб, яким необхідно здійснити виплату відшкодувань сум вкладів за рахунок коштів Фонду, є рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень, який реалізує делеговані державою повноваження щодо виведення з ринку неплатоспроможних банків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася з позовом до банку про визнання права на відшкодування заборгованості за вкладом.

Таким чином, метою подання цього позову є визнання за позивачем права на відшкодування заборгованості на банківський вклад у сумі 150 000 грн, що підлягає відшкодуванню Фондом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 367/2089/15-ц (провадження № 14-253цс18) викладено висновок, що спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15,

від 4 липня 2018 року у справі № 826/1476/15.

Проте наведене залишилося поза увагою судів, які, належним чином не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства, чим порушили норми процесуального права.

При цьому суди обґрунтовано вважали вказаний спір публічно-правовим, однак дійшли помилкового висновку про розгляд по суті справи, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 134/453/17 (провадження № 61-24935св18) колегія суддів дійшла висновку про закриття провадження у справі з аналогічним складом учасників і предметом позову на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахуванням судами висновків, викладених суддями Великої Палати Верховного Суду в окремих думках, оскільки відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України висновки, наведені в окремій думці, не підлягають врахуванню судами.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до змісту частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 414 ЦПК України передбачено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність судових рішень вимогам статті 263 ЦПК України та їх ухвалення з порушенням норм процесуального права, що має наслідком скасування судових рішень із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої

статті 255 ЦПК України.

На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України в чинній редакції Кодексу Верховний Суд роз`яснює позивачу про віднесення розгляду справи до юрисдикції адміністративного суду та наявність у неї права протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Враховуючи незаявлення наразі відповідачем вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, новий розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 255 та статтею 409 ЦПК України, статтею 414 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги,

статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Басиком Андрієм Миколайовичем, задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 3 жовтня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 рокускасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» Гаджиєв Сергій Олександрович, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права на відшкодування заборгованості закрити.

Повідомити ОСОБА_1 про віднесення розгляду справи за її позовом до юрисдикції адміністративних судів.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови звернутись до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. А. Стрільчук