УХВАЛА

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 757/23492/13-ц

провадження № 61-11014св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Бурлакова С. Ю., Жданової В. С. Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва в складі судді Шевчука А. В. від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Лапчевської О. Ф. від 24 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Головне управління юстиції м. Києва про визнання угод недійсними, визнання права власності на майно та витребування майна.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До складу спадщини після померлого ОСОБА_6 мала увійти приватизована у 2001 році квартира АДРЕСА_1 , у якій до дня смерті був зареєстрований і проживав останній. Після відкриття спадщини ОСОБА_1 виявила, що зазначене житлове приміщення у 2002 році таємно у незаконний спосіб вибуло з власності спадкодавця. За твердженням позивача ОСОБА_6 , як власник спірного житлового приміщення, жодних доручень будь-кому не видавав і нічого не підписував, у тому числі доручення від 27 жовтня 2001 року у реєстрі за № 6у-2426 на підставі якого 27 лютого 2002 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Надалі 25 червня 2004 року спірна квартира за договором купівлі-продажу була перепродана ОСОБА_3 в особі її представника ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_6 не знав і не міг знати про перехід права власності на спірну квартиру, оскільки нові власники себе ніяким чином не проявляли та будь-яким чином не повідомляли ОСОБА_6 про свої права на квартиру. Лише в грудні 2017 року ОСОБА_6 стало відомо про порушення його права на майно, що потягло за собою порушення слідчим СВ Оболонського РУГУ МВС України у м. Києві кримінальної справи № 05-13537 за фактом вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України. Проте, ОСОБА_6 у зв`язку із смертю не встиг скористатися своїм законним правом та захистити майнове право в суді. Вважала, що набула право на спадкове майно у зв`язку з прийняттям спадщини, та право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, яке реалізує шляхом даного позову.

Таким чином, за твердженням позивача, оскільки ОСОБА_6 письмових повноважень на відчуження своєї квартири ОСОБА_2 не надав та не проявляв власного волевиявлення на укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 27 лютого 2002 року, не ставив свого підпису на дорученні від 27 жовтня 2011 року та у подальшому не схвалював цей договір, то в силу статей 48, 63 ЦК УРСР (чинних на час оформлення) зазначеної угоди слід визнати недійсними.

З огляду на зазначене, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2002 року з моменту його укладення свідчитиме про наявність спірної квартири у складі спадкового майна померлого ОСОБА_6 та її спадкування позивачем, а отже дає право витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним.

Разом з тим, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру як спадкове майно померлого ОСОБА_6 не визнається відповідачами у справі, на думку позивача таке право підлягає захисту відповідно до норм спадкового права та норми статті 392 ЦК України шляхом визнання права власності на це майно.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним доручення від 27 жовтня 2001 року від імені ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчене державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Борисовою С. О. в реєстрі за № 6у-2426. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 лютого 2002 року, укладений між ОСОБА_6 , від імені якого діяв ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрковою Н. В. в реєстрі за № 2106 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 14 червня 2004 року. В задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спадкове право ОСОБА_1 за відсутності звернення до нотаріальної контори про оформлення права власності на нерухоме майно та відмови у його оформленні, на даний час, не порушено, а отже визнання права власності за позивачем в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 у позовному провадженні є передчасним. Оскільки ОСОБА_1 не була власником спірної квартири і на даний час таке право за нею не оформлено, вимога останньої про витребування у ОСОБА_4 вказаного житла саме на її користь є передчасною та не підлягає задоволенню.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови в позові, зазначив про те, що місцевий суд дійшов обґрунтовано відмовив в позові у визнанні права власності, у зв`язку із відсутністю звернення позивача до нотаріальної контори та відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій. Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо відмови у витребуванні спірного нерухомого майна на користь ОСОБА_1 , оскільки за нею не було зареєстровано право власності на спірну квартиру та на даний час таке право за нею не оформлено.

У липні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати зазначені судові рішення в частині відмови в позові та в цій частині ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 127/3128/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 641/10276/16-ц, від 11 лютого 2019 року у справі № 761/1989/14-ц, від 20 травня 2019 року у справі № 303/6974/16-ц, від 27 травня 2019 року у справі № 521/17665/14-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 522/18342/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 521/4954/16-ц, від 09 січня 2020 року у справі № 359/11588/15-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 637/897/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зазначає, що суди попередніх інстанцій, відмовивши в позові, не визнали того, що позивач, прийняла спадщину у встановленому законом порядку, з часу її відкриття набула речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав шляхом подання віндикаційного позову до останнього власника спірної квартири ОСОБА_4 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, а також на визнання права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом після ОСОБА_6 , так як іншого способу захисту та поновлення порушеного права не існує.

Також заявник вказує на порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судові рішення в частині задоволення позову до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження у даній справі і витребувано цивільну справу № 756/4141/13-ц з Оболонського районного суду м. Києва.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року зазначену справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року справа № 461/12525/15-ц за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав, передбачених частинами четвертою, п`ятою статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвалу обґрунтовано необхідністю відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду України: від 24 червня 2015 року в справі № 6-251цс15, від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року в справі № 6-2776цс16.

Крім того, справа містить виключну правову проблему, яка полягає у необхідності визначення чіткого балансу захисту прав попереднього власника і нинішнього власника майна з метою належного захисту права власності.

Ухвалою від 02 березня 2021 року Великою Палатою Верховного Суду справу № 461/12525/15-ц за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , Першої Львівської державної нотаріальної контори, треті особи: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , Львівське комунальне підприємство «Центральне», про визнання спадщини відумерлою, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом і договору купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння прийнято до розгляду.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 253 ЦК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтями 260, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 757/23492/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Головне управління юстиції м. Києва, про визнання угод недійсними, визнання права власності на майно та витребування майна до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:С. Ю. Бурлаков
В. С. Жданова
А. Ю. Зайцев
В. М. Коротун