Справа № 522/319/21
Провадження № 2/522/69/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання - Середи А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - не з`явилася,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 про розірвання договору оренди та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення, укладеного 19.12.2015 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 09.02.2018 відповідач припинив роботу магазину, розміщеного в орендованому ним приміщенні, а починаючи з березня 2018 року припинив сплату орендної плати не передавши при цьому приміщення по акту приймання-передачі. Позивач зазначив, що надіслати відповідачу повідомлення про припинення дії договору за 30 днів, як передбачено умовами п. 7.2 договору оренди він не має можливості, оскільки відповідач залишив межі України та не повідомив йому своє нове місце проживання. Посилаючись на істотне порушення відповідачем умов договору, позивач керуючись положеннями ч. 1 ст. 782 ЦК України просив суд задовольнити його позовні вимоги.

У лютому 2021 року ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з зустрічним позовом до ОСОБА_3 , у якому посилаючись на укладення спірного договору оренди зі сторони ОСОБА_3 неуповноваженою особою та на наявність переплати з орендної плати, просила суд визнати недійсним договір оренди, укладений 19.12.2015 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_3 10 875,76 грн надмірно отриманих коштів в рахунок орендної плати.

Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам та обставинам, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає, що як первісний так і зустрічний позови не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 19.12.2015 між ФОП ОСОБА_3 (орендодавець) та ОСОБА_4 (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення площею 57,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з метою розміщення магазину непродовольчих товарів.

Зазначений договір зі сторони орендодавця підписаний ОСОБА_6 по довіреності та крім ідентифікаційного коду ФОП ОСОБА_3 не містить будь-якої інформації ані про неї, ані про ОСОБА_7 .

Як встановлено судом у судових засіданнях, спірний договір було підписано ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26.05.2015 № 392, належним чином завірену копію якої було витребувано судом у приватного нотаріуса Шепелюк Р.Ю.

Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно частин першої-четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою, третьою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Судом встановлено, що довіреністю від 26.05.2015 № 392 ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 бути її представником перед третіми особами в усіх державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях, в тому числі в Державній Фіскальній службі Україну та її територіальних органах, у Державного реєстратора, в Державній податковій службі, Пенсійному фонді України, ФСС з ТВП, у фонді зайнятості населення, з правом найму робочої сили, у місцевих відділеннях фонду державного страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в органах Міністерства доходів та зборів України, в банках і банківських установах (відкриття рахунків, отримання виписок за рахунками, тощо), перед усіма третіми особами, з питання замовлення та одержання необхідних дозволів, патентів, ліцензій, повідомлень, свідоцтв, виписок, в тому числі Свідоцтва про сплату єдиного податку, довідок про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку, а також з питань подання статистичної, бухгалтерської та фінансової звітності, сплати податків та платежів, тощо, також на здійснення процедури реєстрації (заявника) у реєстрі підписувачів АЦСК ІДЦ Міндоходів та генерації ключів підписувана у АЦСК ІДД Міндоходів, та при вирішенні будь-яких інших питань, що стосуються її як фізичної особи-підприємця.

Для чого ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 право:

- вчиняти необхідні дії, пов`язані із відкриттям (чи закриттям) рахунку, розпорядженням рахунку, для забезпечення її підприємницької діяльності у відповідній банківській установі, для яких не є обов`язковою її особиста участь та допускається представництво;

- подавати від її імені як усні так і письмові заяви та необхідні документи, підписувати будь-які документи, одержувати довідки та необхідні документи, розписуватися за неї, здавати усі належні поточні звіти,

- вести бухгалтерський облік, Книгу обліку доходів та витрат, тощо, складати первинні бухгалтерські документи та подавати декларації, проводити звірку наявності документів;

- вести переговори з комунальними та іншими обслуговуючими організаціями, підприємствами зв`язку, тощо, з питань, що стосуються її як фізичної особи та фізичної особи-підприємця, та вести справи від її імені у відношеннях з юридичними та фізичними особами, суб`єктами підприємницької діяльності по усім питанням, що виникають у процесі її діяльності як фізичної особи та фізичної особи- підприємця;

- у разі необхідності - здійснити перереєстрацію її як суб`єкта підприємництві (чи зареєструвати припинення її підприємницької діяльності у випадках, які представнику попередньо відомі із укладеного в усній формі договору доручення), та реєстрацію змін до відомостей про неї як фізичну особу-підприємця, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців;

- бути її представником в судових установах, в тому числі місцевих, |господарських, адміністративних судах, правоохоронних органах, апеляційних та касаційних інстанціях з питання здійснення представництва та захисту її інтересів як фізичної особи, з правом вчинення усіх процесуальних дій, передбачених законодавством України, та з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, третій особі, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, виконавчого напису до стягнення, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмету позову, укладення мирової угоди, оскарження рішень суду, постанов та ухвал, вести від її імені переговори з усіх процедурних питань, подавати та підписувати від її імені позовні заяви, скарги, запити у відповідні установи, клопотання та відводи;

- укладати, змінювати та розривати передбачені чинним законодавством України трудові договори (контракти), з правом найму робочої сили та реєстрації в уповноважених органах.

- отримувати поштову та іншу кореспонденцію, у тому числі грошову та посилочну, сплачувати за неї мито та інші платежі, вести необхідні витрати від її імені, а також виконувати всі інші дії, пов`язані з виконанням цієї довіреності.

Дослідивши зазначену довіреність, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 укладаючи договір оренди нежитлового приміщення від 19.12.2015 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 26.05.2015 № 392, не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки не був уповноважений ФОП ОСОБА_3 на вчинення таких дій.

При цьому суд відхиляє посилання адвоката Марченка В.В. на положення ст. 241 ЦК України, якими врегульовано вчинення правочину з перевищенням повноважень, оскільки у судовому засіданні ОСОБА_4 зазначила, що ніколи не бачила та не чула ОСОБА_3 , орендні платежі вона сплачувала ОСОБА_1 або його дружині. Про схвалення оспорюваного правочину ОСОБА_3 стало відомо лише в судовому засіданні під час розгляду даної справи, в якому остання приймала участь в режимі відеоконференкзв`язку.

Враховуючи те, що позивачем за первісним позовом до розгляду даної справи судом не було вчинено дій, які б свідчили про прийняття нею договору до виконання (схвалення правочину), суд вважає, що положення ст. 241 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що договір оренди нежитлового приміщення від 19.12.2015 укладений з порушенням ч. 2 ст. 203 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, а тому виключає можливість розірвання такого договору, в зв`язку з чим у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Разом з тим, судом враховано, що 02.07.2021 адвокат Марченко В.В. звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності до вимог, викладених у зустрічній позовній заяві, яку мотивовано тим, що ОСОБА_4 про укладення ОСОБА_1 договору оренди нерухомого майна позивача було відомо більш ніж 6 років тому.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважності причин її пропуску, наведених позивачем.

У відповідності з вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи заяву представника позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності до вимог, викладених у зустрічній позовній заяві, у задоволенні вимог про визнання договору оренди нежитлового приміщення від 19.12.2015 недійсним, слід відмовити з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

Водночас враховуючи, що судом встановлено наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, а також те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, суд відхиляє доводи представника ОСОБА_4 про отримання ОСОБА_3 надмірно сплачених коштів у сумі 10 875,76 грн, оскільки орендні правовідносини сторін не були врегульовані договором, а тому орендна плата за користування нежитловим приміщенням сплачувалася орендарем на підставі усної домовленості сторін.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні вимог за зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 10 875,76 грн надмірно отриманих коштів в рахунок орендної плати за недоведеністю, а тому заява представника позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності до зазначених вимог зустрічного позову задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та зазначає, що понесені позивачами судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 81, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_5 про розірвання договору оренди відмовити.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним та стягнення коштів відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 16.08.2021.