Справа № 347/2149/19
Провадження № 22-ц/4808/322/21
Головуючий у 1 інстанції Крилюк М. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду в складі судді Крилюк М.І., ухвалене 17 грудня 2020 року в м. Косові Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом, уточнивши його в подальшому, до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, виселення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачка є колишньою невісткою та разом з їх сином за згодою ОСОБА_1 проживала в належному йому житловому будинку по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу у вересні 2019 року вона залишилась проживати в будинку, хоча зареєстрована у власному будинковолодінні в с. Уторопи присілок «Пригід» Косівського району. Також у її власності знаходиться квартира АДРЕСА_2 загальною площею 40,6 кв.м.

Позивачі посилалися на те, що ОСОБА_3 нищить їхнє майно, чинить перешкоди у користуванні будинком, зокрема поміняла замок у вхідних дверях, розбила вікна, неналежно сплачує комунальні послуги, привласнила та використала для опалення будинку їхні дрова тощо.

Внаслідок таких незаконних дій неодноразово звертались до правоохоронних органів, що, однак, не дало бажаних результатів. Неправомірна поведінка відповідачки призвела до погіршення їхнього стану здоров`я, що послужило підставою надання медичної допомоги. Також ОСОБА_1 змушений був клопотати про відключення будинку від електромережі та газифікації, оскільки вона належним чином не використовує внутрішні мережі, прилади обліку і пломби.

Незаконними діями ОСОБА_3 їм завдана матеріальна шкода в розмірі 13 280,95 грн, яка складається з суми сплаченого боргу за електроенергію, вартості врізного замка, використаних нею дров на опалення будинку, заміну скла у вікнах, вартості розсувних дверей та витрат за відключення від електропостачання. Крім того, внаслідок перенесених моральних і душевних страждань, погіршення в зв`язку з цим стану здоров`я їм спричинено моральну шкоду, яку оцінюють в 10 000,00 грн.

З цих підстав просили зобов`язати ОСОБА_3 не чинити їм перешкоди у користуванні житловим будинком, звільнити дане житлове приміщення повернувши ключі від вхідних дверей та забравши особисті речі, виселити її з житлового будинку, стягнути матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Косівського районного суду від 17 грудня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка чинить перешкоди законному власнику у користуванні житловим будинком, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Що стосується звільнення приміщення та виселення, то суд дійшов висновку, що ці вимоги не підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_3 більше 10 років правомірно, з дозволу ОСОБА_1 , разом з неповнолітніми дітьми проживає в будинку, майно не нищить, а навпаки здійснювала ремонт та переобладнання будинку. При цьому належне на праві власності житло є непридатним для проживання її сім`ї. Також не надано доказів заподіяння позивачам матеріальної та моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення в цій частині скасувати, увалити нове про задоволення позову.

Зазначає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Так, він як власник спірного житлового будинку, не проживав разом з відповідачкою однією сім`єю, не вів спільне господарство, відповідно і не припиняв з нею сімейних відносин. В спірному будинку вона та неповнолітні діти не були зареєстровані і не мають права на користування ним. В порядку частини 1 статті 65 ЖК України він не давав дозвіл на вселення, тому вважає, що ОСОБА_3 незаконно користується та розпоряджається житлом. Натомість будинок необхідний для його власного проживання, оскільки в іншому будинку в с. Уторопи Косівського району, крім позивачів, проживають також два сини, невістка та троє онуків. Посилається на норму частини 2 статті 317 ЦК України, відповідно до якої має право розпоряджатись на свій розсуд майном і проживати в ньому в будь-який час.

Поза увагою суду залишився і той факт, що відповідачка зареєстрована в будинку, якиий знаходиться на АДРЕСА_3 та належить їй на праві власності в Ѕ частині. Крім того, вона є власницею квартири АДРЕСА_2 . Однак безпідставно там не проживає.

Вважає, що ним надано достатньо доказів на обгрунтування заподіяння матеріальної та моральної шкоди. Спричинення шкоди його майну підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 25 червня 2019 року, в якому зафіксовано факт вибитих вікон та виламаних дверей. Також судом не взято до уваги, що з приводу неправомірної поведінки ОСОБА_3 він, дружина та син неодноразово звертались в поліцію.

Крім того, 04 січня 2021 року при комісійному обстеженні було виявлено, що вона винесла з житлового будинку всю побутову техніку, ліжка та інші речі.

На його думку, неспроможними є посилання суду і щодо сплати відповідачкою послуг за електро- та газопостачання, оскільки такі в будинку відсутні. Вказував, що ремонтні роботи та добудови здійснені останньою самовільно, без його дозволу. При цьому суд помилково врахував показання свідка ОСОБА_4 , який є батьком відповідачки та заінтересований в розгляді справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на законність та обґрунтованість рішення суду. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Вважає, що скарга не містить жодних мотивів в чому полягає порушення судом норм матеріального права. В спірному будинку позивачі ніколи не проживали, а тому будь-яких перешкод вона їм здійснювати не могла. Більше того ОСОБА_2 будинковолодіння не належить, відповідно у неї відсутнє будь-яке право вимоги за цим позовом. Позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди збільшено після закінчення підготовчого засідання і таку заяву їй не направлено. Вважає зазначені вимоги необгрунтованими та недоведеними належними засобами доказування.

Вказувала, що користується спірним будинком з дозволу власника житла, а отже на законних підставах. Вона бережно ставиться до майна, сплачує рахунки за комунальні послуги, утримує житло, здійснила будівельно-ремонтні роботи тощо. Крім того, у будинку з народження проживають її діти, місце проживання яких після розірвання шлюбу з сином позивачів визначено саме з нею. Інше придатне для проживання житло в неї відсутнє, а тому задоволення позову в цій частині також порушить права неповнолітніх дітей.

На її думку заяви до поліції жодним чином не підтверджують її протиправну поведінку. Натомість ОСОБА_1 та його син притягувались до адміністративної відповідальності, їх було попереджено про недопустимість антигромадської поведінки. При цьому сам позивач чинить їй та дітям перешкоди в користуванні житлом. Зокрема за його заявою в будинку було відключено електро- та газопостачання. Також позбавив їх доступу до житла, зачинивши хвіртку та ворота.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 доводи апеляційної скарги підтримали, а ОСОБА_2 визнала, з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, що відповідно до статті 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у її відсутності.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловим будинком сторонами не оскаржується, а тому в силу частини 1 статті 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Рішення суду щодо відмови у задоволенні позову про звільнення житлового приміщення та виселення не повністю відповідає вищезазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 листопада 2003 року, виданого державним нотаріусом Косівської державної нотаріальної контори Кабин А.Р. та зареєстрованого в реєстрі за № 1240, належить житловий цегляний будинок, житловою площею 27,1 кв.м, загальною площею 60,5 кв.м по АДРЕСА_1 . Наведена обставина підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Коломийського МБТІ від 17 грудня 2003 року (а.с. 11, 12 т.1).

Згідно даних будинкової книги та довідки №329 від 13 травня 2019 року виконкому Яблунівської селищної ради у вказаному будинку зареєстровані позивач з 09 вересня 1999 року та син ОСОБА_6 з 05 жовтня 2010 року (а.с. 8-10, 36 т.1).

Натомість відповідно до довідки №292, виданої 17 квітня 2019 року виконкомом селищної ради в житловому будинку в АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають неповнолітні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 74 т.1).

З`ясовано, що син позивачів та ОСОБА_3 з 05 січня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилось двоє дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Косівського районного суду від 14 лютого 2019 року шлюб між ними розірвано. Неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю (а.с. 37 т.1).

Відповідачка з 01 січня 2005 року зареєстрована в с. Уторопи присілок « ОСОБА_10 », а з 21 травня 2019 року зареєстрована в с. Уторопи присілок «Пригід» №657 (а.с. 34 т.1).

За змістом акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 11 квітня 2019 року виконавчого комітету Яблунівської селищної ради остання постійно з березня 2009 року проживає в АДРЕСА_1 . Також разом з нею проживають діти ОСОБА_6 учень Яблунівського ліцею та ОСОБА_7 , який відвідує Яблунівський ЗДО «Писанка» (а.с. 72, 76, 77 т.1).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 вересня 2010 року належить Ѕ частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_3 (а.с. 42-45 т.1). Також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що вона є власницею однокімнатної квартири АДРЕСА_2 . Підстава набуття: свідоцтво про право власності серія та номер: НОМЕР_1 , видане державним реєстратором 19 вересня 2013 року (а.с. 48-49 т.1).

Матеріалами справи підтверджується, що за заявами ОСОБА_1 спірний житловий будинок відключено від газо- та електропостачання (а.с. 32, 97 т.1).

З копій платіжних документів, доданих відповідачкою, встановлено, що вона здійснювала придбання меблів, будівельних та ремонтних матеріалів, а також оплачувала комунальні послуги у спірному будинковолодінні (а.с. 78-81 т.1). Комісійним актом Яблунівської селищної ради від 05 липня 2019 року підтверджується, що вона вчасно сплачувала комунальні послуги. За час проживання в спірному будинку проводила ремонтні роботи і утримує житло в належному стані. В даному будинку на час огляду відсутнє газо- та електропостачання (а.с. 88 т.1).

Встановлено також, що між сторонами систематично виникають суперечки з приводу проживання ОСОБА_3 в спірному будинку, що послужило неодноразовим їх зверненням до поліції (а.с. 13-21, 89-94, 165-166 т.1).

Відповідно до характеристики від 22 січня 2019 року за підписом Яблунівського селищного голови об`єднаної територіальної громади Косівського району ОСОБА_3 не порушувала громадського спокою та порядку. В сім`ї та побуті веде себе скромно, чесна, справедлива, відповідальна тощо. Скарг на неї до селищної ради не надходило (а.с. 75 т.1).

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що колишня невістка чинить їм перешкоди у користуванні житлом, нищить майно, не сплачує комунальні послуги тощо, чим також завдає матеріальної та моральної шкоди.

Заперечуючи проти позову, відповідачка покликалася на те, що ОСОБА_1 погодився на її проживання в будинку на умовах члена сім`ї його сина. За час проживання вона утримувала житло, прибудинкову територію, здійснила будівельно-ремонтні роботи. Жодних перешкод в користуванні будинком не чинить, оскільки позивачі там не проживають. Натомість вказаним житлом користуються її неповнолітні діти, права яких в разі задоволення позову будуть порушені.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В силу частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (ЦК України чи іншим актом цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором.

Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За приписами статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. У підставу позову може входити як один, так і декілька юридичних фактів.

Юридичні факти, покладені в підставу позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. Від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову.

З урахуванням визначених цивільно-процесуальним законодавством засад (принципів) змагальності і диспозитивності при зверненні до суду позивачі самостійно обирають спосіб захисту порушеного права та обґрунтовують доказами.

Таким чином, принцип диспозитивності відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України не дозволяє суду вийти за межі вимог, заявлених позивачем.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували що відповідачка систематично руйнує та псує житловий будинок, вчасно не оплачувала комунальні послуги, не допускає їх до будинку, вчиняє антигромадську поведінку тощо, що є підставою для виселення згідно статті 116 ЖК УРСР. При цьому питання про виселення її неповнолітніх дітей не порушувалося.

Даних про те, що позивачі у цій справі звертались до суду з письмовою заявою про зміну підстав позову немає.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обгрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

В силу статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстпанції не врахував, що позов про виселення стосується усунення перешкод у користуванні майном, тобто є негаторним позовом.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Вказані висновки містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

На підставі статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК Української РСР вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку.

У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів Житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як роз`яснено у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Крім того, виходячи з офіційного характеру заходів запобігання і громадського впливу, які мають передувати виселенню наймача або членів його сім`ї на підставі статті 116 ЖК без надання іншого жилого приміщення, факт застосування заходів запобігання судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, виконавчими комітетами, іншими уповноваженими органами, а заходів громадського впливу - органами самоорганізації населення (будинкові, вуличні, квартальні комітети, тощо), повинні підтверджуватися письмовими доказами. Неправомірна поведінка правопорушника повинна створювати об`єктивну, а не суб`єктивну неможливість спільного проживання. Тому незначні порушення, а також порушення, що є таким лише на думку окремих осіб у силу їх суб`єктивного сприйняття, продиктованого певним ставленням до правопорушника чи властивостями характеру, не повинні спричиняти виселення. Для виселення за цією підставою необхідно встановити систематичність протиправних дій і безрезультатність застосування до правопорушника заходів попередження і громадського впливу.

Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Разом з тим позивачі не довели, що ОСОБА_3 систематичного руйнує чи псує житлове приміщення; використовує його не за призначенням; систематичного порушує правила співжиття, що робить неможливим для них проживання з нею в цьому будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Також не надано доказів на підтвердження того, що остання перешкоджє власнику вселитись до спірного будинку.

Матеріалами справи доведено, що між сторонами склались неприязні стосунки. Проте зазначені обставини не є підставою для висновку про існування підстав, передбачених статтею 116 ЖК УРСР.

Надані в обгрунтування позову акт Яблунівської селищної ради від 25 червня 2019 року, довідки та листи Косівського відділу поліції ГУНП за результами звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо неправомірної поведінки ОСОБА_3 вказані обставини не підтверджують.

Оцінюючи ці докази, колегія приходить до висновку, що вони не містять жодної інформації про те, що відносно відповідачки вживались заходи запобігання і громадського впливу, безрезультативність їх та наявність чергового порушення, що стало підставою для звернення в суд за захистом порушеного права.

Зважаючи на підстави заявленого позову не можуть бути прийняті до уваги і посилання ОСОБА_1 щодо належності їй на праві власності іншого нерухомого майна.

Таким чином суд не врахував, що позов заявлений з мотивів статті 116 ЖК УРСР, якою передбачено підстави виселення з житлового приміщення, а саме у разі систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття та безрезультатності заходів запобігання і громадського впливу. Відтак в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу надав правову оцінку обставинам, якими не обґрунтовувалися позовні вимоги, зокрема щодо використання житла після припинення сімейних відносин, недопущення порушень прав неповнолітніх дітей тощо.

Дійшовши правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення суд, однак, не спростував мотиви, з яких заявлений позов та не застосував відповідні норми ЖК УРСР.

Cуд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК).

Згідно з частиною другою статті 376 Кодексу неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Частиною 4 статті визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення та звільнення житлового приміщення, рішення в цій частині підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Одночасно колегія суддів зауважує, що з урахуванням обставин, якими обгрунтована позовна заява - посиланням на норми статей 116, 156 ЖК УРСР, належним способом захисту у даній справі є виселення, отже відсутні підстави для задоволення позову в частині звільнення житлового приміщення.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 66 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від боржника, його майна, домашніх тварин та у забороні боржнику користуватися цим приміщенням.

Що стосується оскарження рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів виходить з наступного.

В силу вимог частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд виходив з недоведеності факту спричинення позивачам діями відповідачки будь-якої матеріальної та моральної шкоди. Заявлений розмір матеріальної шкоди не підтверджується документально, зокрема відсутні чеки на вказану в позовній заяві суму.

Колегія погоджується з висновками суду в цій частині, оскільки апелянт не довів належними та допустимими доказами ні сам факт пошкодження та знищення майна, ні протиправних дій відповідачки, ні розміру матеріальної та моральної шкоди.

Відтак, враховуючи вищенаведені обставини місцевий суд дійшов правильного переконання про відмову з цих підстав у задоволенні таких позовних вимог.

Посилання ОСОБА_1 на оплату електроенергії та послуги відключення від електропостачання будинку не заслуговує на увагу, оскільки ці обставини жодним чином не підтверджують обгрунтованість в цій частині його позовних вимог. При цьому колегія суддів враховує, що обов`язок сплати комунальних послуг лежить на власникові будинку. Та, крім того, ним особисто було ініційовано питання відключення будинку від електропостачання.

Аналогічно, довідка ФОП ОСОБА_11 про вартість врізного замка не містить достатньої інформації та не підтверджує понесені ним витрати на придбання такого (а.с. 41 т.1).

Також неспроможним є покликання апелянта на квитанцію №1541 про придбання в ДП «Кутське лісове господарство» 11 грудня 2018 року пиломатеріалів ялиці, оскілька така не доводить факту використання ОСОБА_3 саме цих дров для опалення будинку (а.с. 114 т.1).

Окрім того, при дослідженнні наданих ОСОБА_1 фото- та відеоматеріалів апеляційним судом не встановлено, що такі підтверджують заявлені вимоги.

З урахуванням положень статей 83 та 367 ЦПК України в апеляційного суду немає підстав для прийняття доказів, які надані ОСОБА_1 на стадії апеляційного провадження. Вказані документи стороною позивача не були долучені під час розгляду справи в суді першої інстанції, як і не представлено поважних причин, що об`єктивно не залежали від нього, неможливості їх подання.

Відтак долучені до апеляційної скарги нові докази не можуть враховуватися при апеляційному перегляді справи.

Крім того відповідно до частини 6 статті 367 ЦПК в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що за наслідками апеляційного розгляду у задоволенні позову відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 17 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про звільнення житлового приміщення та виселення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 06 квітня 2021 року