судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого: головуючого - Русинчука М. М. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю.,
З цим результатом касаційного розгляду не можу погодитись з таких підстав.
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат.
19 листопада 2019 та 11 грудня 2019 на адресу суду від представника Фонду надійшли клопотання про закриття провадження у справі з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року провадження у цій справі закрито.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач визначила відповідачем Фонд як самостійний суб`єкт, а не як особу, що виступає від імені банку-боржника, який знаходиться в процесі ліквідації. Вимоги, пред`явлені до Фонду, базуються на несвоєчасному виконанні останнім частини грошового зобов`язання, яке розраховане від дати звернення позивачем із заявою про виплату суми вкладу до фактичної виплати недоплаченої суми вкладу.
При цьому, правовими підставами для стягнення вказаних сум позивач зазначила несвоєчасну виплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку. Але вимог про будь-які неправомірні дії чи рішення Фонду, які б мали ознаки публічно-правового спору, позивач у цьому позові не заявляла, оскільки всі спори щодо бездіяльності/дій Фонду на цей час вже вирішені в порядку адміністративного судочинства. Не заявлено нею і про будь-які належні за договором вкладу виплати, які б вкладались у межі гарантованого Фондом відшкодування.
Вимоги позивача стосуються покладення на Фонд відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, за несвоєчасне виконання частини грошового зобов`язання, яке на теперішній час вже виконано, а також у вигляді пені.
У вересні 2020 року представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
У касаційній скарзі, серед іншого, Фонд зазначав, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними у регулюванні спірних правовідносин і відповідно до норм цього Закону Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб. Тому вимоги про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення грошового зобов`язання за період після виплати Фондом відшкодування за вкладами стосуються безпосередньо правомірності його дій, пов`язаних із виплатою вкладнику відшкодування за вкладами.
Приймаючи рішення про закриття касаційного провадження, колегія суддів:
взяла до уваги той факт, що після направлення справи апеляційним судом для продовження розгляду до суду першої інстанції ухвалено рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 14 вересня 2020 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю;
зазначила, що предметом касаційного оскарження є постанова Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі;
процитувала положення частини третьої статті 3 ЦПК України про те, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, та частину першу статті 2 ЦПК України, в якій зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Колегія суддів зазначила, що «з урахуванням завдань цивільного судочинства та оскільки станом на день надходження справи до Верховного Суду справа за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат розглянута та вирішена судом по суті, оскарження фактично проміжного судового рішення у справі, а саме постанови Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року, якою скасовано ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, є неефективним способом захисту прав та інтересів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. За таких обставин касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2020 року підлягає закриттю».
З таким висновком не можна погодитись, оскільки випадки закриття касаційного провадження визначені у статті 396 ЦПК України, в якій така підстава, на яку послалась колегія суддів, відсутня.
Положення частини першої статті 2 ЦПК України стосуються звернення особи з позовом і не може поширюватись на випадки подання особою касаційної скарги на судові рішення.
Той факт, що після скасування постановою суду апеляційної інстанції ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи ухвалене рішення суду першої інстанції по суті спору, не може бути перешкодою для касаційного перегляду оскаржуваної постанови і підставою для закриття касаційного провадження.
Навпаки, перегляд оскаржуваної постанови, в якій суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про належність справи, що розглядається, до адміністративної юрисдикції, є не тільки можливим, а й доцільним, оскільки у випадку оскарження ухваленого судом рішення по суті спору в апеляційному порядку перед апеляційним судом постане питання про юрисдикційність спору, яке судом касаційної інстанції залишилось не вирішеним.
Суддя М. М. Русинчук