ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6682/20

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/263/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Євстафіїва О.К., Харечко Л.К.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Гарант-Авто»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення не зазначено

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на приміщення автомобільних гаражів під літ. 4-1, площею 18,6 кв.м, літ. 5-1, площею 21,6 кв.м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що з 11.12.2006 року вона безперервно володіє та користується автомобільними гаражами, які раніше перебували в управлінні Чернігівської обласної дирекції страхування ВАТ УСК «Гарант-Авто».

Безперевне та відкрите володіння гаражами підтверджується тим, що з 2007 року нею здійснюється оплата за користування земельними ділянками, на якій знаходяться автомобільні гаражи, на користь ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс».

Тому на підставі ст. 344 ЦК України просить визнати за нею право власності на автомобільні гаражі за набувальною давністю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 лимстопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застування норм матеріального права. Також ОСОБА_1 просить залучити до участі у справі в якості третіх осіб ліквідатора ПАТ «УСК «Гарант-авто» - арбітражного керуючого Гусара І.О. та ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс».

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що на час звернення до суду з позовом їй не було відомо про те, що ПАТ УСК «Гарант-Авто» визнано банкрутом та призначено ліквідатором арбітражного керуючого Гусара І.О., який до участі у справі не був залучений і не повідомлений про існування такої справи. Тому вважає, що арбітражний керуючий був позбавлений можливстві висловити свою позицію та надати необхідні докази.

Також вказує, що помилково не зазначено у позові в якості третьої особи ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс», оскільки автомобільні гаражі знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс».

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 344 ЦПК України, оскільки з 2006 року добросовістно заволоділа і користується гаражами безперервно і відкрито, здійснювала поточні ремонтні роботи.

У встанолений судом строк відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи не надходили.

Протокольною ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 25 лютого 2021 року в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, залучено ліквідатора ПАТ «УСК «Гарант-авто» - арбітражного керуючого Гусара І.О. та ПРАТ «Чернігівагроавтосервіс».

ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс» у письмовій заяві зазначено, що проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечують, оскільки з 2006 року вона відкрито та безперервно володіє і користується спірними гаражами, несе витрати по їх утриманню та оплачує кошти за користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться.

У письмових поясненнях арбітражний керуючий Гусар О.І. вказує, що не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобільні гаражи. Також зазначає, що за наявними документальними відомостями ПАТ УСК «Гарант-Авто» право користування гаражами перейшло до ОСОБА_1 правомірно та відкрито. Спірні гаражі не включені до переліку майна, яке підлягає продажу в попрядку проведення ліквідаційної процедури ПАТ УСК «Гарант-Авто».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що з 11.12.2006 року ОСОБА_1 добросовісно володіє і користується об`єктами нерухомості: автомобільними гаражами під літ. 4-1, площею 18,6 кв.м, літ. 5-1, площею 21,6 кв.м, що розташовані по АДРЕСА_1 , які перебували в управлінні Чернігівської обласної дирекції страхування ВАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», правонаступником якого є ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», що документально підтверджується наявними у справі доказами.

Судом також встановлено і не заперечувалось учасниками справи, що авомобільними гаражами ОСОБА_1 безперервно володіє з відома відповідача ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» протягом 13 років та з 2007 року сплачує на користь землекористувача ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс» плату за земельну ділянку, на якій розташовані вищевказані об`єкти нерухомості.

Користування ОСОБА_1 автомобільними гаражами підтверджується листом ПАТ «Чернігівавтоагросервіс» від 29.12.2019 року (а.с. 6), рахунком-фактурою № СФ-0000434 від 29 грудня 2019 року щодо оплати оренди земельної ділянки та розрахунком земельного податку за земельну ділянку під гаражами (а.с. 7,9), актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10 лютого 2020 року (а.с. 10), квитанцією про оплату оренди території від 10 лютого 2020 року (а.с. 12).

Вказані обставини не заперечувались і не спростовані учасниками справи у суді першої інстанції та в апеляційному суді.

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на автомобільні гаражі за набувальною давністю, ОСОБА_1 посилалась на положення ст. 344 ЦК України та вважає, що набула право власності на вищевказані гаражі, оскільки протягом 13 років добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується гаражами як власним майном.

Ухвалюючи рішеня про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першї інстанції виходив з того, що позивачем не доведено добросовісності заволодіння чужим майном, та відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги. За висновком суду, відсутні підстави, встановлені ст. 344 ЦК України, для визнання права власності за ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно із ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Тобто, об`єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже або безхазяйне майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ч.3 ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах.

З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач, є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд враховує, що залучений до участі у справі ліквідатор ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» - арбітражний керуючий Гусар І.О. не заперечує право володіння та користування ОСОБА_1 автомобільними гаражами. Підтверджує, що за наявними документальними відомостями ПАТ`Українська страхова компанія «Гарант-Авто» право володіння та користування гаражами під літ. 4-1, площею 18,6 кв.м, літ. 5-1, площею 21,6 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_2 правомірно та відкрито (а.с.134-147).

Також не заперечується право відкритого і добросовісного користування ОСОБА_1 автомобільними гаражами і ПрАТ «Чернігівагроавтосервіс», у користванні якого перебувають земельні ділянки, на яких знаходяться автомобільні гаражі.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачкою доведено факт добросовісного заволодіння нею чужим майном - гаражами під літ. 4-1, площею 18,6 кв.м, літ. 5-1, площею 21,6 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 та підтверджено відкрите і безперервне володіння цим майном упродовж 13 років і дотепер, що є підставою для визнання за нею права власності на гаражі за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції зазначених обставин не врахував та прийшов до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

За таких обставин, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 листопада 2020 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17 листопада 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на приміщення автомобільних гаражів 4-1 площею 18,6 кв.м, 5-1 площею 21,6 кв.м, які знаходяться по АДРЕСА_1 .

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: