Ухвала

09 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 761/12510/20

провадження № 61-11377ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргуФонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла зазначена касаційна скарга з пропуском строку на касаційне оскарження.

Строк на касаційне оскарження судового рішення закінчився 09 квітня 2021 року,а касаційна скарга подана до Верховного Суду 07 липня 2021 року.

У касаційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, у якому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб посилається на карантинні обмеження та запровадження режиму дистанційної роботи.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2021 року визнано наведені у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження підстави неповажними, оскільки ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року ці підстави вже були визнані неповажними.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно було навести інші поважні причини для поновлення строку на касаційне оскарження.

У серпні 2021 року до Верховного Суду надійшла заява Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якій він просить визнати поважними причини пропуску на касаційне оскарження, у зв`язку з значним навантаженням працівників департаменту правового забезпечення, що зумовлено великою кількістю судових справ по Україні, у яких Фонд приймає участь, та скороченням штату.

Разом з тим, зазначені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними з огляду на таке.

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України з 1997 року, кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у контексті Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії»).

При цьому якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України»).

Можливість поновлення пропущеного процесуального строку пов`язана із наявністю саме поважних причин його пропуску. Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Разом з тим, зазначені Фондом гарантування вкладів фізичних осіб обставини, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду касаційної інстанції, зокрема, значне навантаження працівників департаменту правового забезпечення та скороченням штату не свідчать про наявність особливих і непереборних обставин, що перешкоджали Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернутись до суду касаційної інстанції із дотриманням процесуальних строків.

Пунктом 4 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, суд визнає наведені у клопотанні Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частиною третьою статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук

І. М. Фаловська