КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Рибак М.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В., Зиль Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні та в режимі відеоконференції заяву представника Торгово-промислової палати України - Войнової Тетяни Миколаївни про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Торгово-промислової палати України, третя особа - ОСОБА_2 про поновлення порушених трудових прав,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3

та апеляційною скаргою представника Торгово-промислової палати України - Ципіна Дениса Леонідовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року,

встановив:

по справі 17 листопада 2020 року було ухвалено постанову Київським апеляційним судом, якою було зобов`язано Торгово-промислову палату України видати наказ про припинення повноважень ОСОБА_1 на виборній посаді віце-президента Торгово-промислової палати України з 27 травня 2015 року та виконати вимоги ст. 118 Кодексу законів про працю України та стягнути з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 819 653 грн. 78 коп. та судовий збір в сумі 8 964 грн. 94 коп., в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

26 листопада 2020 року представником Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) - Войновою Т.М. було подано заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, в якій заявник просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та прийняти нову постанову, якою апеляційні скарги задовольнити частково, скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Торгово-промислової палати України про поновлення порушених трудових прав в повному обсязі.

В заяві представник ОСОБА_4 посилається на те, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 11 листопада 2020 року у справі №757/40835/15-ц було переглянуто постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року, на яку посилався суд в цій справі та змінив її, зазначивши - змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України, вказану в наказі ТПП України від 19 травня 2015 року №50-л, викладеному в редакції наказу від 29 березня 2016 №33-л, з 19 травня 2015 на 03 жовтня 2015 року. Про зміст постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 11 листопада 2020 року заявнику стало відомо лише 23 листопада 2020 року з Єдиного державного реєстру судових рішень, а копію було отримано в суді 24 листопада 2020 року.

За вказаною заявою ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року було відкрито провадження.

Як видно з матеріалів справи, за результатом розгляду апеляційних скарг представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та представника Торгово-промислової палати України - Ципіна Д.Л. на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року Київським апеляційним судом було прийнято постанову 17 листопада 2020 року.

На день ухвалення постанови Київським апеляційним судом 17 листопада 2020 року сторонам по справі не було відомо про прийняття постанови Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 11 листопада 2020 року, якою було задоволено заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Торгово-промислової палати України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час тимчасової непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року (справа №757/40835/15-ц). Вказаною постановою було змінено постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 30 січня 2019 року - змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України, зазначену в наказі Торгово-промислової України, від 19 травня 2015 року №50 л, викладеному в редакції наказу від 29 березня 2016 року №33-л, з 19 травня 2015 року на 03 жовтня 2015 року. В іншій частині постанову Верховного Суду від 30 січня 2019 року залишено без змін. Згідно даних з Єдиного державного реєстру судових рішень оприлюднено постанову було 20.11.2020.

Заслухавши пояснення представників ТПП України - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , обговоривши доводи поданої заяви, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про задоволення поданої заяви.

Частиною 2 ст. 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга стаття 423 ЦПК України). Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Відповідно до чч. 1- 3 ст. 429 ЦПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами розглядається судом у судовому засіданні протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження за нововиявленими або виключними обставинами. Справа розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд. У суді першої інстанції справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

За результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може:

1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі;

2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення;

3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Як видно з матеріалів справи, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Торгово-промислової палати України про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час тимчасової непрацездатності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (справа №757/40835/15-ц). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року було скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 - визнано незаконним наказ Торгово-промислової палати України від 19 травня 2015 року №50-л, викладений в редакції наказу від 19 березня 2016 №33-л, про звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента Торгово-промислової палати України з 19 травня 2015 року, стягнуто з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 середній заробіток з час вимушеного прогулу за період з 19 по 27 травня 2015 року середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 4 244 грн. 28 коп., стягнуто на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., відмовлено в задоволенні позову про поновлення на посаді, вирішено питання про судові витрати.

Вказану постанову було переглянуто за виключними обставинами та постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року було змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України, зазначену в наказі Торгово-промислової України, від 19 травня 2015 року №50 л, викладеному в редакції наказу від 29 березня 2016 року №33-л, з 19 травня 2015 року на 03 жовтня 2015 року. В іншій частині постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року залишено без змін.

Таким чином, наявні підстави для скасування постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року та перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Як видно з матеріалів справи, у липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила:

- зобов`язати відповідача належно оформити припинення її повноважень на виборній посаді віце-президента Торгово-промислової палати (далі - ТПП) України, визначити датою припинення цих повноважень 27.05.2019, видати відповідний наказ та відповідно до ст. 118 КЗпП України запропонувати посаду, яку вона займала до обрання на виборну посаду або іншу рівноцінну посаду;

- зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року та видати трудову книжку;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час прострочення видачі їй трудової книжки у період з 19.05.2015 по 17.07.2019 у розмірі 1 075 217,60 грн.;

- стягнути з ТПП України на її користь середній заробіток за час прострочення проведення з нею повного розрахунку у зв`язку із звільненням за період з 27.05.2015 по 11.06.2019 у розмірі 1 044 092,88 грн.;

- стягнути з відповідача на її користь судові витрати та поновити їй строк для звернення до суду з огляду на поважність причин такого пропуску.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково - зобов`язано відповідача належним чином оформити припинення повноважень на виборній посаді віце-президента ТПП України та видати наказ із зазначенням дати звільнення - 27.05.2015, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15 562 грн. 36 коп., стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1 536 грн. 80 коп. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права.

Представник відповідача - ОСОБА_5 також подав апеляційну скаргу на вказане рішення, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15 562 грн. 36 коп. та постановити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги, а в іншій частині - залишити рішення без змін, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У Відзиві на апеляційну скаргу представника позивача, представник відповідача - ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу частково задовольнити - скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 15 562 грн. 36 коп. та постановити в цій частині рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги, а в іншій частині рішення відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Судом було встановлено, що позивач працювала у відповідача з 1995 року. 27 травня 2010 року була обрана на посаду віце-президента ТПП України. Наказом ТПП України від 19 травня 2015 року №50-л у зв`язку із закінченням строку повноважень за виборною посадою та відсутністю у штатному розкладі ТПП України посади начальника управління міжнародних програм та економічних досліджень, з якої було зроблено переведення на виборну посаду віце-президента, та відсутністю іншої рівноцінної роботи (посади) ОСОБА_1 звільнено з посади віце-президента ТПП України з 19 травня 2015 року. Підстава: пункт 2 ст. 36, пункт 2 ст. 23 та стаття 118 КЗпП України, рішення Ради ТПП України №1 (пункт 1) від 19 травня 2015 року.

На підставі наказу від 19 березня 2016 №33-л в зв`язку з виявленою помилкою в тексті пункту 1 наказу від 19 травня 2015 року №50-л було викладено пункт наказу в наступній редакції: у зв`язку із закінченням строку повноважень за виборною посадою та відсутністю у штатному розкладі ТПП України посади начальника Управління міжнародних програм та економічних досліджень, з якою було звільнено на виборну посаду віце-президента та відсутністю іншої рівноцінної роботи (посади) звільнити ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України 19 травня 2015 року.

В матеріалах справи міститься копія позовної заяви ОСОБА_1 до Печерського районного суду м. Києва, в якій вона просила визнати незаконним наказ Президента ТПП України від 19.05.2015 №50-л про її звільнення з посади віце-президента, зобов`язати відповідача поновити її на вказаній посаді, стягнути на її користь середній заробіток за час тимчасової непрацездатності з 18.05.2015 по 02.10.2015 та за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням за період з 05.10.2015 по день поновлення на посаді, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. (справа №757/40835/15-ц).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року було скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанції та частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 - визнано незаконним наказ Торгово-промислової палати України від 19 травня 2015 року №50-л, викладений в редакції наказу від 19 березня 2016 №33-л, про звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента Торгово-промислової палати України з 19 травня 2015 року, стягнуто з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 середній заробіток з час вимушеного прогулу за період з 19 по 27 травня 2015 року за час вимушеного прогулу в розмірі 4 244 грн. 28 коп., стягнуто на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн., відмовлено в задоволенні позову про поновлення на посаді, вирішено питання про судові витрати.

Звертаючись до суду в даній справі з вимогами про поновлення порушених трудових права, представник позивача - Маселко Р.А. вказував, що наказ про звільнення ОСОБА_1 скасовано, нового наказу не видано та не встановлено судом іншої дати звільнення, трудові відносини тривають, відповідач повинен запропонувати позивачу попередню роботу, а при її відсутності - іншу рівноцінну, позивачу до цього часу не видано трудову книжку, а за умови її втрати відповідачем має бути видано дублікат із відповідними записами, в зв`язку з чим просив стягнути компенсацію за час затримки видачі трудової книжки в розмірі 1 075 217 грн. 60 коп., а також стягнути середній заробіток за час прострочення проведення повного розрахунку з 27.05.2015 у розмірі 1 044 092 грн. 88 коп.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що після ухвалення постанови Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №757/40835/15-ц відповідачем не було належним чином оформлено припинення повноважень ОСОБА_1 на виборній посаді та не було видано відповідний наказ із зазначенням дати звільнення 27.05.2015. Позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час прострочення видачі трудової книжки судом було відхилено через відсутність вини у затримці видачі.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки та видати трудову книжку, суд першої інстанції відмовляючи в її задоволенні, вважав, що вони є передчасними і позивач не зверталась із заявою про видачу їй дублікату трудової книжки.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення середнього заробітку, суд першої інстанції взяв до уваги те, що про ухвалене Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судурішення на користь позивача відповідач дізнався 11.05.2019 та провів виплату за вказаним рішенням 11.06.2019, а тому визначив середній заробіток за 22 робочих днів за період з 11.05.2019 по 11.06.2019 в сумі 15 562 грн. 36 коп.

Відносно позовної вимоги про зобов`язання відповідача запропонувати позивачу посаду, яку вона займала до обрання на виборну посаду або іншу рівноцінну посаду, суд першої інстанції, не зазначаючи мотивування, відмовив у задоволенні цієї вимоги.

Однак, погодитись з такими висновками суду першої інстанції неможливо з огляду на наступне.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з висновків, які були зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року було змінено постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного судувід 30 січня 2019 року - змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України, зазначену в наказі Торгово-промислової України, від 19 травня 2015 року №50 л, викладеному в редакції наказу від 29 березня 2016 року №33-л, з 19 травня 2015 року на 03 жовтня 2015 року. В іншій частині постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року було залишено без змін.

Наказом ТПП України від 26 листопада 2020 року №72 Л/Тр було змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади віце-президента ТПП України, зазначену в наказі Торгово-промислової палати України від 19.05.2015 №50 л, викладеному в редакції наказу від 29.03.2016 №33-л, з 19.05.2015 на 03.10.2015.

Представник відповідача - ОСОБА_4 10 грудня 2020 року звернулась до Верховного Суду із заявою про роз`яснення рішення суду в порядку ст. 271 ЦПК України, в якій просила роз`яснити які виплати повинен оплатити заявник на виконання постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року з урахуванням уже виплачених сум.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2021 року в задоволенні заяви було відмовлено.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції при перегляді постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року за нововиявленими обставинами, представник позивача Маселко Р.А. пояснив, що ОСОБА_1 погоджується з наказом від 26 листопада 2020 року, яким дату її звільнення змінено на 03 жовтня 2015 року.

Таким чином, заявлені вимоги про зобов`язаня відповідача належно оформити припинення її повноважень на виборній посаді віце-президента Торгово-промислової палати (далі - ТПП) України, визначити датою припинення цих повноважень 27.05.2019, видати відповідний наказ та відповідно до ст. 118 КЗпП України запропонувати посаду, яку вона займала до обрання на виборну посаду або іншу рівноцінну посаду та зобов`язати відповідача внести відповідний запис до трудової книжки відповідно до постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року задоволенню не підлягають.

Колегія суддів відхиляє заперечення представників відповідача про те, що трудова книжка не була видана ОСОБА_1 при звільненні 19.05.2015 внаслідок її винних дій. Так, представники відповідача висловлювали версію, відповідно до якої ОСОБА_1 18.05.2015 використовуючи своє службове становище вихопила свою трудову книжку у начальника відділу кадрів - ОСОБА_6 в присутності провідного інженера ОСОБА_7 під приводом ознайомлення із записами в ній, і після цього відмовилась її повертати, про що 22.05.2015 було складено відповідний акт, який міститься в матеріалах справи (а/с 32 т. 1).

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Студентам вищих та учням професійно-технічних навчальних закладів трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після початку проходження стажування. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу. З кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Пунктом 4.2 Інструкції передбачено, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до пункту 6.2 Інструкції трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Сторонами по справі визнається та обставина, що ОСОБА_1 була на роботі 19.05.2015 та 20.05.2015, незважаючи на видачу їй лікарняних листків, тоді як Акт було складено лише 22.05.2015.

Тому версію, висловлену представниками відповідача щодо незаконного заволодіння ОСОБА_1 її трудовою книжкою, колегія суддів розцінює як неспроможну.

Відповідно до чч. 1 та 2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58 у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Указаних норм закону відповідачем при звільненні позивача не було дотримано.

В зв`язку з цим, заявлена позовна вимога про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку підлягає задоволенню.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції просив вирішити вимогу про стягнення середнього заробітку за час непрацездатності, стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію за невикористану відпустку з урахуванням зміни дати звільнення позивача на 03 жовтня 2015 року.

Відповідно до чч. 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).

Разом з тим, відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та такі критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), в рішення від 30 червня 2016 року по справі «Кравченко проти України» зазначив відносно оскаржуваного провадження, яке тривало більше семи років у судах трьох інстанцій, що оскаржуване провадження було безсумнівно важливим для заявника, воно відзначалось певною складністю, особливо з огляду на порушені юридичні питання. Хоча заявник і спричинив деякі затримки у провадженні, національні суди несуть основну відповідальність за істотні затримки в провадженні. Заявнику не можна дорікати тим, що він не подав новий цивільний позов після закриття провадження у його справі. У будь-якому випадку, за таких обставин необґрунтовано вимагати від заявника порушувати нове цивільне провадження для виправлення ситуації, спричиненої проблематичним підходом судів у процесуальному питанні.

В п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказується, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

В ч. 1 статті 15, ч. 1 статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року (справа № 442/2933/14-ц) міститься висновок, відповідно до якого для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, міститься правовий висновок, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений п. 1 ч. 2 статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Сторони по справі визнають, що 05.10.2015 ОСОБА_1 після закриття останнього листка з тимчасової непрацездатності з`явилась на своє робоче місце, однак до роботи не приступила через посилання відповідача на її звільнення з 19.05.2015.

При цьому відповідач відмовився від здійснення оплати за вказаними листками непрацездатності.

Відповідно до наданих представником позивача копій листків непрацездатності, ОСОБА_1 було видано такі листки непрацездатності про звільнення від роботи:

- серії АГЩ №274651 з 18.05.2015 по 19.05.2015;

- серії АГЧ №537579 з 20.05.2015 по 25.05.2015;

- серії АГЩ №275003 з 26.05.2015 по 19.06.2015;

- серії АГЩ №388599 з 22.06.2015 по 10.07.2015;

- серії АГЩ №275452 з 13.07.2015 по 28.07.2015;

- серії АГИ №799390 з 29.07.2015 по 28.08.2015;

- серії АГЩ №275872 з 29.08.2015 по 18.09.2015;

- серії АГЗ №624682 з 21.09.2015 по 03.10.2015.

Колегія суддів відхиляє заперечення представника відповідача ОСОБА_5 , висловлені ним в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції 05.04.2021 про те, що ТПП України було здійснено виплату ОСОБА_1 допомоги в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, оскільки документів на підтвердження такої виплати надано не було, і представник позивача не визнав такого факту.

В ч. 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, і такі кошти відносяться до виплат працівнику при звільненні, у разі несплати яких настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином на користь позивача має бути стягнуто оплату за перші п`ять днів кожного періоду захворювання, та з урахуванням тієї обставини, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року було стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 травня 2015 року по 27 травня 2015 року. Відповідно до розміру середньоденної заробітної плати, яка була визначена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року - 707 грн. 38 коп., на користь позивача має бути стягнуто 16 977 грн. 12 коп.

З обставин справи видно, що ОСОБА_1 було нараховано при звільненні 19.05.2015 компенсацію за 75 днів невикористаної відпустки в сумі 25 741 грн. 37 коп. Враховуючи те, що дату звільнення ОСОБА_1 було змінено судом касаційної інстанції з 19.05.2015 на 03.10.2015, на її користь має бути стягнуто компенсацію за 11 робочих днів невикористаної відпустки, що становить 3 775 грн. 34 коп., відповідно до розрахунку, який було використано при нарахуванні компенсації за 75 днів.

Відповідно до чч. 1 та 2 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Указаних норм відповідачем при звільненні позивача не було дотримано.

В ч. 1 статті 76 ЦПК України закріплено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно п. 6.1 якщо трудова книжка працівника загублена підприємством внаслідок стихійного лиха або з інших причин, то йому видається дублікат трудової книжки без стягнення її вартості.

В п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, закріплено, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

На підприємстві ведеться така документація щодо обліку бланків трудових книжок і заповнених трудових книжок:

а) книга обліку бланків трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 );

б) книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277.

Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. У цій книзі реєструються всі трудові книжки, що прийняті від працівників при влаштуванні на роботу, а також трудові книжки і вкладиші до них із записом серії і номера, що видані працівникам знову.

Відповідно до абзацу другого пункту 4.2 Інструкції закріплено, що у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення власник або уповноважений ним орган у цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, виходив з положень п. 5.1 та 5.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, відповідно до яких особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов`язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а в разі ускладнення - в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом "Дублікат" в правому верхньому кутку першої сторінки. Дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження" і "Відомості про заохочення" при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень). Однак, як видно з матеріалів справи, позивач неодноразово через свого представника зверталась до відповідача з такою вимогою, однак трудову книжку або її дублікат видано не було.

В ч. 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказані норми свідчать про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Розмір середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки слід обчислювати з дня, коли мала бути видана трудова книжка - з 05.10.2015 по день ухвалення рішення судом, що становить 1 376 робочих днів.

З вказаної суми слід відрахувати розмір середнього заробітку, який був стягнутий на підставі постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року в сумі 819 653 грн. 78 коп. Таким чином на користь позивача має бути стягнуто середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 67 201 грн. 10 коп.

Заявлена позовна вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволенню не підлягає, оскільки подвійне стягнення середнього заробітку відповідно до положень ст. 116 та 117 КЗпП України не передбачено.

Судові витрати по справі суд розподіляє відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та стягує з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції з урахуванням стягнутої частини судового збору в сумі 8 964 грн. 94 коп. Таким чином на користь позивача має бути стягнуто судовий збір в сумі 2 197 грн. 50 коп.

Враховуючи, викладене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення - про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 423, 429, 367, 368, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

заяву представника Торгово-промислової палати України - Войнової Тетяни Миколаївни задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та апеляційну скаргу представника Торгово-промислової палати України - Ципіна Дениса Леонідовича задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 липня 2020 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Торгово-промислову палату України видати ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку.

Стягнути з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 оплату за час тимчасової непрацездатності в сумі 16 977 грн. 12 коп.

Стягнути з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3 775 грн. 34 коп.

Стягнути з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки в сумі 67 201грн. 10 коп.

Стягнути з Торгово-промислової палати України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 197 грн. 50 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді