Постанова

Іменем України

05 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 554/7265/20

провадження № 61-9380св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на постанову Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року в складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України

у Полтавській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року у справі № 554/5594/17, яке набрало законної сили, стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн та середній заробіток за час затримки виплати належних звільненому працівникові сум з 04 липня 2017 року

по 15 березня 2018 року у розмірі 53 551,43 грн. Судом рішенням у справі

№ 554/5594/17 підтверджено обставини щодо порушення відповідачем обов`язку з виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні. Вказане рішення виконане боржником лише 07 травня 2020 року.

Разом з тим, нормами трудового законодавства передбачений обов`язок відповідача сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день такого фактичного розрахунку, тобто

з 04 липня 2017 року по 07 травня 2020 року. Оскільки судовим рішенням

у справі № 554/5594/17 стягнуто середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період 04 липня 2017 року по 15 березня

2018 року, то відповідач зобов`язаний сплатити вказаний середній заробіток за період з 16 березня 2018 року по 07 травня 2020 року у розмірі

160 055,95 грн.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні

у розмірі 160 055,95 грн за період з 16 березня 2018 року по 07 травня

2020 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 03 березня

2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що визначений позивачем до стягнення розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2018 року по 07 травня 2020 року - 160 055,95 грн

є непропорційним та несправедливим щодо відповідача, а також щодо інших осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам. За таких обставин відшкодуваннякоштів

у визначеному позивачем розмірі втратить свій компенсаційний характер.

Водночас, позивач відмовився від запропонованої роботодавцем

посади головного спеціаліста відділу юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування та згідно з його заявою був звільнений з 04 липня 2017 року відповідно до частини третьої

статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 03 березня 2021 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16 березня 2018 року по 07 травня 2020 року у розмірі 71 500 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав саме для відмови

у задоволенні позовних вимог, а не для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, 03 липня 2017 року позивач звільнився з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Полтавській області на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку роботодавця. При звільненні ОСОБА_1 не була виплачена вихідна допомога у розмірі 17 950,14 грн, що підтверджено рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року у справі № 554/5594/17, яке набрало законної сили. Разом з тим, вихідна допомога була виплачена позивачу лише 07 травня 2020 року, тому останній має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що відповідає вимогам статті 117 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції вважав, що позов підлягає частковому задоволенню у межах суми 71 500 грн, яка є орієнтовною оцінкою втрат та визначенням розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення відповідач посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, а саме - неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).

Касаційна скарга також мотивована тим, що тривалість розгляду справи № 554/5594/17 була спричинена не тільки реалізацією обома сторонами права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, але й реалізацією позивачем права на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції.

Заявник вказує, що в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області не існувало до 16 березня

2020 року ні права, ні обов`язку, ні можливості з виплати вихідної допомоги позивачу, оскільки відповідач не брав участі у звільненні ОСОБА_1

з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не врахував причини, які зумовили затримку виплати вихідної допомоги позивачу, а також залишив поза увагою питання про відсутність вини відповідача у невиплаті вихідної допомоги за час, коли зберігало законну силу судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення вихідної допомоги.

Крім того, стягнення з відповідача 71 500 грн додаткової суми компенсації за несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні призводить до порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності,

є невиправдано обтяжливим тягарем для відповідача та загрожує виконанню його зобов`язань перед іншими працівниками, що не враховано судом апеляційної інстанції.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Вказував, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність у відповідача відповідальності за статтею 117 КЗпП України

у зв`язку з несвоєчасним розрахунком.

Крім того, відповідач після проведеної реорганізації, а також станом на 12 жовтня 2017 року мав можливість як належний відповідач виплатити вихідну допомогу.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області 03 червня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року у справі № 554/5594/17 позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн та середні заробіток за час затримки з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року в розмірі 53 551,43 грн, у задоволенні інших вимог відмовлено.

Вказане рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року постановою Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року постанову Апеляційного суду Полтавської області від 23 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 березня 2020 року рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року залишено без змін.

На виконання рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року, яке набрало законної сили 16 березня 2020 року,

у травні 2020 року ОСОБА_1 перераховано Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн, яка після сплати податків та обов`язкових платежів склала 14 449,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 06 травня 2020 року № 889, та середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року у розмірі 53 551,43 грн, що згідно з платіжним дорученням від 06 травня 2020 року № 890 після сплати податків та обов`язкових платежів склало 43 108,90 грн.

Сторони не оспорюють, що 07 травня 2020 року відповідач здійснив сплату ОСОБА_1 заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та середній заробіток за затримку розрахунку за період з 04 липня 2017 року

по 15 березня 2018 року.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив з того, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

При цьому, апеляційний суд врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі

№ 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), а також дійшов висновку про неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку

з встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, тому вважав справедливим, пропорційним

і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за спірний у цій справі період у розмірі 71 500 грн.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками апеляційного суду, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган

в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум

у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України

у взаємозв`язку з положеннями статей Кодексу роз`яснив, що за

статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки

є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 03 липня 2017 року звільнився з посади начальника відділу кадрової та юридичної роботи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України

в Полтавській області на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України

у зв`язку з порушенням законодавства про працю з боку роботодавця, проте йому не виплачено у визначені законом строки вихідну допомогу. 18 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області про стягнення вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня

2018 року у справі № 554/5594/17, яке набрало законної сили, позов

ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто на його користь вихідну допомогу у розмірі 17 950,14 грн та середній заробіток за час затримки

з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року в розмірі 53 551,43 грн.

На виконання рішення Октябрського районного суду міста Полтави

від 15 березня 2018 року, яке набрало законної сили 16 березня 2020 року,

у травні 2020 року відповідач перерахував ОСОБА_1 вихідну допомогу

у розмірі 17 950,14 грн, що після сплати податків та обов`язкових платежів склало 14 449,86 грн, середній заробіток за затримку розрахунку за період

з 04 липня 2017 року по 15 березня 2018 року у розмірі 53 551,43 грн, що згідно з платіжним дорученням від 06 травня 2020 року № 890 після сплати податків та обов`язкових платежів склало 43 108,90 грн.

Таким чином, встановивши, що в порушення вимог статті 116 КЗпП України, відповідач не виплатив усі належні ОСОБА_1 при звільненні суми, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником

у визначені законом строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя

статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних

і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків

у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що

виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд

за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого

статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження

№ 14-623цс18) та постановах Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19 (провадження № 61-10729св20), від 09 червня 2021 року

у справі № 213/719/20 (провадження № 61-1683св21).

З огляду на викладене, апеляційний суд із дотриманням норм матеріального права та з урахуванням фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку із застосуванням принципу співмірності та частково задовольнив позов ОСОБА_1 на суму, яка відповідає ймовірному розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні.

Безпідставним є посилання у касаційній скарзі на незастосування апеляційним судом постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), оскільки апеляційний суд врахував висновки, викладені у зазначеній постанові касаційного суду та, виходячи з встановлених обставин справи, правильно зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку

з 160 055,95 грн, який просив стягнути позивач, до 71 500 грн.

Доводи касаційної скарги про те, що тривалість розгляду справи № 554/5594/17 була спричинена не тільки реалізацією обома сторонами права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, але

й реалізацією позивачем права на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції є безпідставними, оскільки, як правильно зазначив апеляційний суд, подача апеляційних та касаційної скарги на судові рішення у разі незгоди з ними є процесуальним правом сторони, а тому перегляд цивільної справи № 554/5594/17 двічі в апеляційному порядку та касаційному порядку не є зловживанням особою процесуальним правом

з метою затягування її розгляду.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області не звільняло позивача, а обов`язок щодо виплати вихідної допомоги у відповідача виник лише з 16 березня 2020 року (з дня надрання законної сили рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 15 березня 2018 року у справі № 554/5594/17), оскільки вказане Управління

є правонаступником роботодавця позивача у спірних правовідносинах, тому несе відповідальність за порушення трудових прав працівника, якого звільнено відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України та який мав право на виплату вихідної допомоги згідно зі статтею 44 КЗпП України.

Крім того, ухвалою Октябрського районного суду міста Полтави від 12 жовтня 2017 року у справі № 554/5594/17 замінено первісного відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Полтавській області на належного відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області. Згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень дана ухвала відповідачем не оскаржувалась.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява

№ 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди

з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження

в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 19 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук