КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та просило суд стягнути з солідарно з відповідачів на свою користь суму заборгованості за кредитним договором №CL-004/228/2008 від 20 травня 2008 року в розмірі 20 574,32 доларів США, що еквівалентно 164 450,54 грн за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пеню в розмірі 566 606,98 грн, що разом складає 731 057,52 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 3 441 грн, посилаючись на наступне.

Позивач вказував, що 20 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого за всіма правами та обов`язками є AT «ОТП Банк», був укладений кредитний договір №CL-004/228/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 26 787,86 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 12,99% річних, та з граничною датою повернення кредиту - 20 травня 2015 року.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зазначало, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 травня 2008 року було укладено договір поруки №SR-004/228/2008 між банком та ОСОБА_1 , відповідно до якого, поручитель зобов`язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов`язанням ОСОБА_3 , що виникають з умов кредитного договору.

Позивач посилався й на те, що 20 липня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю відступило ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за вказаними кредитним договором та договором поруки.

Враховуючи, що позичальник та поручитель порушують умови кредитного договору та договору поруки, а саме не виконують належним чином, в обумовлені строки зобов`язання щодо оплати кредиту і відсотків у сумі, передбаченій кредитним договором, то банк у відповідності до умов договору та вимог законодавства має право вимагати дострокового виконання зобов`язань взятих на себе відповідачами, а тому позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна» заборгованість за кредитним договором №СL-004/228/2008 від 20 травня 2008 року в розмірі 20 574,32 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 164 450,54 грн, пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 100 000 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 3 441 грн, а всього - 267 891,54 грн. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року замінено стягувача у справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «Вердикт Капітал».

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В подальшому - 02 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О.В. подав до суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення та просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 33 124, 40 грн, понесені ОСОБА_1 при розгляді заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа.

Свої вимоги заявник обґрунтовував тим, що ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року про відмову у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку його пред`явлення не було вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказував, що 10 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Горлатим О.В. було укладено договір про надання професійної правничої допомоги, відповідно до умов якого розмір гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правничу допомогу визначається в розмірі 3 000 грн за участь в одному судовому засіданні та 1 000 грн за одну годину роботи, без ПДВ.

Зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат відповідача було зазначено в його запереченні на заяву про видачу дублікату виконавчого листа в сумі 33 000 грн, а розрахунок розміру фактично понесених стороною витрат на правничу допомогу в розмірі 33 124, 40 грн та підтвердження таких витрат додаються до даної заяви.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення за заявою ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вказує, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, а висновок суду про те, що при розгляді заяв на стадії виконання судового рішення стягнення витрат на правничу допомогу законом не передбачено, оскільки розподіл судових витрат визначений лише для розгляду справ у порядку позовного провадження, є хибним.

Обґрунтовуючи таку свою позицію апелянт посилається на постанови Верховного Суду (від 11 квітня 2018 року у справі №918/858/16, від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18) відповідно до яких розподіл судових витрат можливий при ухваленні рішень (ухвал) на стадії виконання рішення суду, а відповідно до постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №520/928/19 від 20 жовтня 2020 року, розподіл судових витрат має компенсаційний характер і є певною мірою відповідальністю кожної із сторін за вчинення дій, в тому числі процесуальних під час розгляду справи. Процесуальний закон не обмежує можливості вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема на правову допомогу, виключно при ухваленні судового рішення по суті спору, а й може бути вирішено при здійсненні судового контролю.

Отже, за умови дотримання процедури попереднього визначення суми судових витрат, а також порядку подання необхідного об`єму доказів на підтвердження понесених витрат, сторона може розраховувати на відшкодування витрат на правничу допомогу в повному розмірі.

З урахуванням викладеного, представник ОСОБА_1 - адвокат Горлатий О.В. просить апеляційний суд скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 33 124, 40 грн та суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн.

30 червня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ТОВ «Вердикт Капітал», відповідно до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

ТОВ «Вердикт Капітал» вказує, що витрати в розмірі 33 124,40 грн, які поніс відповідач ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу, є неспівмірними із складністю справи, наданим адвокатом обсяг послуг, затраченим часом на надання таких послуг. Вказано, що підготовка цієї справи до розгляду в суді, надання консультацій та складання процесуальних документів не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи. Разом з тим, заявлена сума не підтверджена належними та допустимими доказами, є явно завищеною, не підтверджена документально, що свідчить про невідповідність понесених витрат критерію реальності, розумності, справедливості.

Представник ТОВ «Вердикт Капітал» вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягнення витрат на правничу допомогу передбачено лише для розгляду справ у порядку позовного провадження, а заява ж про видачу дублікату виконавчого листа є заявою на стадії виконання судового рішення, а тому у суду були відсутні підстави для прийняття додаткового рішення та стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення мотивував своє рішення тим, що оскільки подана заява ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання є заявою, поданою на стадії виконання судового рішення, то на вказаній стадії питання розподілу судових витрат не вирішується. Вказано, що зазначений розподіл судових витрат визначений лише для розгляду справ в порядку позовного провадження.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №СL-004/228/2008 від 20 травня 2008 року в розмірі 20 574,32 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 164 450,54 грн, пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 100 000 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 3 441 грн, а всього - 267 891,54 грн. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (а.с.95-99, т.1).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 грудня 2013 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року залишено без змін (а.с.144-145,т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 січня 2014 року було виправлено описку в рішенні Солом`янського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року (а.с.157-158, т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року замінено стягувача у справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на ТОВ «Вердикт Капітал» (а.с.194, т.1).

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 28 січня 2021 року було відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Вердикт Капітал» про видачу дублікату виконавчого листа, поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання (а.с.23-25, т.2).

В подальшому, 02 лютого 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було подано заяву про ухвалення додаткового рішення (а.с.26-38, т.2) й ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено (а.с.84-85, т.2).

Солом`янський районний суд міста Києва, вирішуючи 23 квітня 2021 року подану ОСОБА_1 заяву про постановлення у справі додаткової ухвали дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви саме із підстав того, що чинним ЦПК України не передбачено постановлення додаткових ухвал з вказаного питання, таким чином ухилився від вирішення питання по суті заявленого клопотання.

Колегія суддів вважає дану ухвалу помилковою, виходячи з наступного.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень ч.1 та ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З врахуванням положень вище викладених норм процесуального законодавства сторона цивільного процесу має право на компенсації понесених судових витрат в тому числі і на правничу допомогу.

В чинними нормах цивільного процесуального законодавства відсутні обмеження щодо компенсації вказаних витрат сторони понесених при розгляді судом заяв на стадії виконання судового рішення, як і відсутні заборони щодо постановлення додаткового судового рішення ( ухвали) з цього питання.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Касаційного Господарського Суду у складі Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 918/858/16 суд, що ухвалив рішення має право постановити додаткову ухвалу з приводу розподілу судових витрат.

Відповідно до положень статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення,може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Таким чином тлумачення статті 270 ЦПК України свідчить, що додаткове рішення може бути ухвалено лише судом, що ухвалив судове рішення по суті спору.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частинами першою та третьою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Систему судоустрою складають: місцеві суди; апеляційні суди; Верховний Суд.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо неможливості розподілу судових витрат на стадії виконання рішення суду є хибними, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження, а тому й судові витрати, пов`язані з розгляд справи на даній стадії, підлягають розподілу відповідно до вимог процесуального закону.

Однак, враховуючи, що вирішення вказаного питання віднесено до компетенції суду, що ухвалив рішення по суті - вирішував питання по суті заявленого клопотання, і цього обов`язку суд першої інстанції не виконав, - не дав оцінки заявленому клопотання по суті, не визначив розмір вказаних судових витрат з врахування положень ст. 137, 141 ЦПК України, не дав оцінки запереченням ТОВ «Вердикт капітал» щодо їх співмірності, тому вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції є неможливим, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, визначених ст. 379 ЦПК України, та направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доходячи вказаного висновку суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 524/3242/15-ц, щодо компетенції - «суду, що ухвалив рішення».

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 23 квітня 2021 року скасувати, цивільну справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 12 серпня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв