Постанова

Іменем України

11 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 362/3163/20

провадження № 61-1473св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року у складі судді Марчук О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до депутата Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області Братішка В. В., Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що в листопаді 2019 року на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Facebook зі свого особистого акаунту відповідач ОСОБА_2 розмістив статтю під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (посилання на публікацію: ІНФОРМАЦІЯ_3/). Ту саму статтю ОСОБА_2 також розмістив на його персональному каналі в YouTube, що є надзвичайно популярним відеохостингом, який надає послуги розміщення відеоматеріалів (посилання на публікацію: ІНФОРМАЦІЯ_4).

Позивач стверджує, що за допомогою зазначених статей ОСОБА_2 поширив недостовірну інформацію в мережі Інтернет щодо нього, чим грубо порушив його немайнові права та інтереси. Поширену відповідачем інформацію позивач вважає недостовірною і такою, що не відповідає дійсності, оскільки жодних доказів правдивості викладених тверджень у статті не наведено. Вказуючи на те, що у своїй публікації автор необґрунтовано, безпідставно і привселюдно стверджує про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, позивач зауважує, що поширена про нього інформація є негативною, недостовірною, ганьбить його честь й завдає непоправної шкоди діловій репутації. Вказане позивач визначив як стресову ситуацію, що психологічно травмує (здатна спричинити страждання) та спричиняє йому моральну шкоду.

На підставі наведеного позивач у своїй уточненій позовній заяві просив визнати недостовірними і такими, що принижують честь, гідність та його ділову репутацію відомості, опубліковані ОСОБА_2 у статті від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Facebook та його персональному YouTube-каналі; зобов`язати ОСОБА_2 у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про нього у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом опублікування на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Facebook та YouTube-каналі статті із її спростуванням; зобов`язати Глевахівську селищну раду Васильківського району Київської області розмістити вказане спростування на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної ради в соціальній мережі Facebook та стягнути з ОСОБА_2 на його користь відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 000,00 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недостовірною і такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10 год. 54 хв. ОСОБА_2 в мережі Інтернет на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 та на каналі в YouTube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4, викладену у статті під заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_1», а саме:

- « ОСОБА_1 підробив документи в селищній раді»;

- «Зранку 14.11.2019 року ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів»;

- «На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис.».

Зобов`язано ОСОБА_2 протягом тридцяти днів з дати набрання законної сили цим судовим рішенням за власний рахунок спростувати зазначену інформацію шляхом розміщення в мережі Інтернет на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок під заголовком «Спростування», без власних зауважень і коментарів, повідомлення такого змісту:

«Я, ОСОБА_2 , заявляю, що інформація, опублікована мною у статті від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», про те, що:

- « ОСОБА_1 підробив документи в селищній раді»;

- «Зранку 14.11.2019 року ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів»;

- «На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис.» - не відповідає дійсності.».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 2 942,80 грн - на відшкодування судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанцій дійшов висновку, що Глевахівська селищна рада не є належним відповідачем у цій справі, а тому позовні вимоги до неї задоволенню не підлягають, оскільки офіційна інтернет-сторінка Глевахівської селищної ради знаходиться за електронною адресою: https://hlevakha.gov.ua, офіційною сторінкою Глевахівської селищної ради в соціальній мережі Facebook є спільнота «Глевахівська об`єднана територіальна громада» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, проте спірна стаття розміщена на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5, і до вказаного інтернет-ресурсу Глевахівська селищна рада не має жодного відношення, а адміністратором вказаного ресурсу є ОСОБА_5.

Задовольняючи частково позов щодо ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідач відповідно до вимог статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не довів суду, що поширена ним інформація стосовно позивача, а саме: « ОСОБА_1 підробив документи в селищній раді»; «Зранку 14.11.2019 року ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів»; «На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис», є достовірною та відповідає дійсності. Виходячи з того, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), суд першої інстанції дійшов висновку, що розповсюджену відповідачем ОСОБА_2 відносно позивача інформацію в цій частині слід вважати недостовірною. Одночасно, з урахуванням змісту і смислового значення певних частин поширених відповідачем статей, суд вважав, що уся інша викладена у вказаній статті інформація, є такою, що не містить негативної інформації щодо позивача.

Враховуючи спосіб поширення відповідачем негативної інформації про позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити аналогічний спосіб спростування поширеної інформації у такий самий спосіб, у який вона була поширена, зобов`язавши відповідача ОСОБА_2 протягом тридцяти днів з дати набрання законної сили цим судовим рішенням за власний рахунок спростувати зазначену інформацію шляхом розміщення в мережі Інтернет на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок статті під назвою «Спростування» такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , заявляю, що інформація, опублікована мною у статті від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», стосовно причетності ОСОБА_1 - колишнього голови Глевахівської селищної ради до будь-яких злочинів, пов`язаних із підробкою документів, є неправдивою та недостовірною.».

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вказав, що поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача сформувало у невизначеного кола осіб негативну думку про останнього, внаслідок чого позивач зазнав душевних страждань, що полягають у моральних переживаннях позивача стосовно того, що у зв`язку з такими діями відповідача особа позивача уособлюється з негативними особистими якостями і характеристиками та сприймається як злочинна. Відповідно, ураховуючи характер вчиненого відносно позивача діяння, глибину фізичних та душевних страждань, їх характер, тривалість і обсяг, ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з відповідача грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний суд погодився із судом першої інстанції, що розповсюджені відповідачем висловлювання за своїм характером та змістом є повідомленням про факти і не можуть бути визнані оціночними судженнями, зокрема, відповідач у розповсюдженій інформації прямо зазначає про вчинення позивачем злочину, застосувавши при цьому юридичну конструкцію: «дії, що містять ознаки злочину, зокрема підробку фінансових документів». Характер розповсюдженої інформації не дозволяє вважати її суб`єктивною оцінкою автора, а є повідомленням про конкретний факт - підробку фінансових документів. За таких умов, зважаючи на те, що відповідно до статті 29 Конституції України жодна особа не може бути визнана винною у вчиненні злочину, окрім як за вироком суду, який у даному випадку на час розгляду справи відсутній, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, цілком обґрунтовано оцінив розповсюджену інформацію як недостовірну та таку, що порушує особисті права позивача.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, тому дійшов законних та обґрунтованих висновків при вирішенні справи, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою (у березні 2021 року - з уточненою касаційною скаргою) на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та призначити повторний розгляд справи у суді першої інстанції в порядку загального провадження.

Як підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 369/1052/16-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 658/1795/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 207/1161/17.

Також у касаційній скарзі заявник посилається на те, що:

- суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін всупереч заявленому клопотанню відповідача про розгляд справи у загальному порядку із допитом свідків, дослідженням письмових доказів, пояснень учасників справи;

- відеозапис, покладений в основу оскаржуваного рішення, не досліджено в судовому засіданні за правилами, передбаченими частиною четвертою статті 229 ЦПК України (відтворення аудіо- і відеозапису проводиться в судовому засіданні або в іншому приміщенні, спеціально обладнаному для цього), статей 237 (дослідження речових та електронних доказів), 238 (відтворення звукозапису, демонстрація відеозапису і їх дослідження) ЦПК України;

- судом першої інстанції не вирішено питання по суті клопотання про допит певних осіб у якості свідків;

- порушено порядок відкриття провадження у справі, зокрема ухвалою суду першої інстанції від 24 червня 2020 року встановлено, що позивач подав позов із порушенням норм статей 175-177 ЦПК України із залишенням його без руху, натомість вже 20 липня 2020 року провадження у справі відкрито, але фактично недоліки не усунено;

- суд не застосував положення статті 277 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 30 Закону України «Про інформацію», порушив положення законодавства про телекомунікації;

- висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи;

- у діях відповідача відсутній юридичний склад правопорушення;

- суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог;

- апеляційний суд безпідставно не вбачав порушень з боку суду першої інстанції.

У квітні 2021 року на адресу Верховного Суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін, оскільки вони є законними.

У квітні 2021 року та травні 2021 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшли заяви про зупинення виконання оскаржуваного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 11 лютого 2021 року про надання строку для усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано з Васильківського міськрайонного суду Київської області матеріали цивільної справи № 362/3163/20 та надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 06 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Васильківського районного суду Київської області від 25 серпня 2020 року.

У квітні 2021 року матеріали справи № 362/3163/20 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Васильківського районного суду Київської області від 25 серпня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2021 року призначено справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10 год. 54 хв. ОСОБА_2 в мережі Інтернет на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5, розмістив статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» такого змісту:

«Відео з камер внутрішнього спостереження Глевахівської селищної ради від 14.11.2019 року.

13.11.2019 року до Васильківського відділу поліції було направлено заяву про скоєння кримінального правопорушення з боку попереднього керівництва селищної ради на чолі з ОСОБА_1 .

На сесії селищної ради 14.11.2019 року було оприлюднено основні положення цієї заяви, головне з яких - викрадення/знищення документів сесій селищної ради за період каденції ОСОБА_1 та секретаря ОСОБА_3 (приховування слідів злочинної діяльності).

Зранку 14.11.2019 року, знаючи, що селищний голова ОСОБА_4 здійснює в цей день прийом громадян в с Мархалівка, колишній голова ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів. Очевидно, що такий поспіх був викликаний можливим вилученням фінансової документації з боку правоохоронних органів.

На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис. Після цього їх підписує особа, яка, вірогідно, є головним бухгалтером ради. У дверях на «шухєрі» стоїть завгосп ради.

Що тут ще сказати?».

Також згадану інформацію ОСОБА_2 розмістив на каналі в YouTube за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Офіційна інтернет-сторінка Глевахівської селищної ради знаходиться за електронною адресою: https://hlevakha.gov.ua. Офіційною сторінкою Глевахівської селищної ради в соціальній мережі Facebook є спільнота «Глевахівська об`єднана територіальна громада» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6. Спірна стаття розміщена на офіційній інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Faсеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5. До вказаного інтернет-ресурсу Глевахівська селищна рада не має відношення, його адміністратором є ОСОБА_5.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з частиною першою статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації потрібно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

У пункті 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (частина друга статті 30 Закону України «Про інформацію»).

Отже, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У пункті 21 наведеної постанови Верховний Суд України зазначив, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи, про право на недоторканність приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне - від 15 жовтня 2010 року).

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Згідно з положеннями статті 277 ЦК України та статті 12 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнав розповсюджену відповідачем інформацію відносно позивача, зокрема: « ОСОБА_1 підробив документи в селищній раді»; «Зранку 14.11.2019 року ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів»; «На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис», недостовірною, оскільки такі відомості, на думку суду, не є оціночними судженнями, містять конкретні твердження, є повідомленням про факти, що мають бути підтверджені конкретними письмовими доказами у вигляді вироку щодо вчинення злочину, і ОСОБА_2 під час розгляду справи не довів, що така інформація є достовірною та відповідає дійсності.

Колегія суддів не встановила підстав погоджуватися із таким висновком з огляду на таке.

У своїй уточненій позовній заяві ОСОБА_1 просив визнати недостовірними та такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, відомості, які були опубліковані ОСОБА_2 у статті від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Facebook та його персональному YouTube-каналі та зобов`язати ОСОБА_2 у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили, спростувати недостовірну інформацію про ОСОБА_1 у такий же спосіб, у який вона була поширена, шляхом опублікування на офіційній Інтернет-сторінці Глевахівської селищної громади в соціальній мережі Facebook та YouTube-каналі статті такого змісту: «Спростування! Я, ОСОБА_2 , заявляю, що інформація, опублікована мною у статті від ІНФОРМАЦІЯ_2 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», стосовно причетності ОСОБА_1 - колишнього голови Глевахівської селищної ради до будь-яких злочинів, пов`язаних із підробкою документів, є неправдивою та недостовірною».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне - 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес.

У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів.

За змістом статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно, на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності, з одного боку, а з іншого, - була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки їх поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Тези поширеної ОСОБА_2 в мережі Інтернет статті, як то: «Відео з камер внутрішнього спостереження Глевахівської селищної ради від 14.11.2019 року»; «13.11.2019 року до Васильківського відділу поліції було направлено заяву про скоєння кримінального правопорушення з боку попереднього керівництва селищної ради на чолі з ОСОБА_1 »; «На сесії селищної ради 14.11.2019 року було оприлюднено основні положення цієї заяви, головне з яких - викрадення/знищення документів сесій селищної ради за період каденції ОСОБА_1 та секретаря ОСОБА_3 (приховування слідів злочинної діяльності)»; «Зранку 14.11.2019 року, знаючи, що селищний голова ОСОБА_4 здійснює в цей день прийом громадян в с Мархалівка, колишній голова ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів. Очевидно, що такий поспіх був викликаний можливим вилученням фінансової документації з боку правоохоронних органів»; «На відео: бухгалтер селищної ради надає колишньому голові ОСОБА_1 платіжні доручення на підпис. Після цього їх підписує особа, яка, вірогідно, є головним бухгалтером ради. У дверях на «шухєрі» стоїть завгосп ради»; «Що тут ще сказати?» стосуються діяльності ОСОБА_1 як колишньої публічної особи (в контексті конкретних подій), є власною інтерпретацією відповідачем подій, що відбуваються на відео, оціночними судженнями автора, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використання у них мовних засобів, та є його суб`єктивною думкою, вираженою з метою привернути увагу громадськості, вони не містять конкретних даних щодо оцінки дій позивача в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій.

У матеріалах справи міститься копія заяви від 13 листопада 2019 року від секретаря Глевахівської селищної ради, адресованої начальнику Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції в Київській області (а. с. 67), тобто відомості про існування такої заяви у тексті спірної статті є достовірними.

Згадування у тексті спірної статті про те, що ОСОБА_1 в приміщенні Глевахівської селищної ради разом з окремими працівниками апарату ради здійснив дії, що містять ознаки злочину, зокрема - підробку фінансових документів, не може бути визнано таким, тощо принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки не містить повідомлення/звинувачення про вчинення ним злочину, адже автор наголошує, що це дії, які містять ознаки злочину (відповідну кваліфікацію чому надають компетентні правоохоронні органи).

Інші положення тексту спірної статті є лише висвітленням суб`єктивної думки відповідача, фактично його коментарем відеосюжету чи направленої до поліції заяви.

Відповідно, спірна інформація не є недостовірною та не порушує прав позивача, тому не є предметом судового захисту, не порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 .

Доводи позивача щодо характеру оціночних суджень, викладених у спірній статті в цій частині, ґрунтуються на власному розумінні і трактуванні тез і висловлювань та з урахуванням характеру використаних автором мовних засобів не спростовують їх змісту як оціночних суджень.

Отже, вирішуючи спір по суті позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, положень закону та роз`яснень в цілому не врахував та не звернув належної уваги на необхідність розрізняти фактичні твердження та оціночні судження, а також те, що наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку щодо часткового задоволення позовних вимог про визнання інформації недостовірною і такою, що порочить гідність, честь та ділову репутацію позивача.

Водночас, колегія суддів погоджується із тим, що назва спірної статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» містить твердження про факти, оскільки вона стосується конкретної інформації про подію (підроблення документів у селищній раді) та особу - безпосередньо позивача, адже містить його прізвище, і вона стала відомою необмеженому колу осіб, оскільки поширена в мережі Інтернет.

Така поширена інформація характеризує його як особу, яка вчиняє протиправні дії щодо підроблення офіційних документів.

Кримінальне правопорушення - це передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (частина перша статті 11 Кримінального кодексу України).

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У свою чергу, у матеріалах справи не міститься підтвердження про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за скоєння такого чи подібного злочину, і ОСОБА_2 , всупереч вимогам статей 76-84 ЦПК України, не підтверджено належними і допустимими доказами достовірність такої поширеної ним інформації.

Таким чином, назва статті сформульована ОСОБА_2 способом категоричного та стверджувального висловлювання у формі повідомлення про існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження спірної інформації вона була висловлена без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, тому колегія суддів дійшла висновку, що вона є недостовірною і такою, що наносить шкоду діловій репутації позивача, порочить його честь та гідність, що є підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

У такому випадку Суд виходить з того, що назва статті несе самостійне змістовне навантаження, а отже містить інформацію, яка може бути спростована.

У свою чергу, оскільки з матеріалів справи не вбачається наявність назви спірної статті при її розміщенні на каналі YouTube з особистого акаунту відповідача (а. с. 14), тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині.

Ураховуючи, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (частина сьома статті 277 ЦК України), обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи, буде спростування відповідачем недостовірної інформації щодо ОСОБА_1 у спосіб, в який вона була поширена, а саме: розміщення в соціальній мережі Faсеbоок з особистого акаунту відповідача на відповідному ресурсі.

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача сформувало у невизначеного кола осіб негативну думку про останнього, внаслідок чого позивач дійсно зазнав душевних страждань, що полягають у моральних переживаннях стосовно того, що у зв`язку з такими діями відповідача особа позивача уособлюється з негативними особистими якостями і характеристиками та сприймається як злочинна.

Верховний Суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи відсутність доводів касаційної скарги з цього приводу, вважає обґрунтованим та виправданим присудження позивачу судом першої інстанції відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн, а тому ухвалені судами рішення в цій частині скасуванню чи зміні не підлягають.

Незважаючи на викладене ОСОБА_2 у касаційній скарзі клопотання про повне скасування рішення суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції, у касаційній скарзі наведені доводи тільки про незаконність оскаржуваних судових рішень в частині вирішення позовних вимог щодо співвідповідача ОСОБА_2 .

Доводи щодо незаконності і необґрунтованості оскаржуваних судових рішень в частині щодо іншого співвідповідача, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, у касаційній скарзі не наведені і підстав для виходу за межі касаційної скарги суд не встановив.

Заважаючи на встановлені судами обставини справи, суд касаційної інстанції не встановив підстав для задоволення позовних вимог стосовно співвідповідача, Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області, а тому прийняті судами рішення в частині відповідних позовних вимог скасуванню чи зміні не підлягають.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

З огляду на викладене, враховуючи, що оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог немайнового характеру не відповідають вимогам щодо законності й обґрунтованості, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації, зобов`язання вчинити дії та прийняття нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , в іншій частині рішення судів попередніх інстанцій вирішено залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги та часткове задоволення позову в частині позовної вимоги немайнового характеру, відповідач зобов`язаний компенсувати половину сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції, а саме: 420,40 грн (840,80 грн / 2).

У свою чергу, з огляду на часткові задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень, на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 має бути стягнуто половину сплаченого відповідачем у зв`язку з розглядом цієї справи судового збору за позовну вимогу немайнового характеру, а саме: 630,60 грн - за подання апеляційної скарги ((840,80 грн х 150 %) / 2) та 840,80 грн - за подання касаційної скарги ((840,80 грн х 200 %) / 2), а всього - 1 471,40 грн.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишена судом касаційної інстанції без змін, то підстав для нового розподілу судових витрат в цій частині немає.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання вчинити дії скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію у назві статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», опубліковану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в соціальній мережі Faсеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Зобов`язати ОСОБА_2 за власний рахунок спростувати як недостовірну та таку, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , без власних зауважень і коментарів, у місячний строк після набрання чинності рішенням суду законної сили, інформацію у назві статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», опубліковану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в соціальній мережі Faсеbоок за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5, у спосіб, в який вона була поширена.

В іншій частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 25 серпня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 420,40 грн судового збору за подання позову до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 471,40 грн судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
В. А. Стрільчук
В. В. Яремко