Справа №296/3982/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2021 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Воробйова Т.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін

цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Житомирської міської ради

про захист порушених конституційних прав, відшкодування моральної шкоди

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради (далі - відповідач) про захист порушених конституційних прав та стягнення моральної шкоди у сумі 127500,00 грн.

Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування завданої моральної шкоди, позивач посилалась на те, що у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебувала позовна заява про визнання не чинним висновку №185-П/2013 та рішення 24 сесії, 11.08.2013 №587, справа №295/12002/13-а, у якій Корольовський районний суд м. Житомира ухвалив законну та обґрунтовану постанову від 16.02.2016, на яку Виконавчий комітет Житомирської міської ради, зловживаючи процесуальними правами, 07.06.2016 подав апеляційну скаргу.

Позивач вважає, що зазначена апеляційна скарга є незаконною, необґрунтованою, подана з численними порушеннями вимог процесуального законодавства, містить безпідставні доводи та незаконні висновки, викладена з істотними порушеннями вимог законодавства, чим порушені конституційні права позивача.

Позивач вказує, що протиправні дії відповідача призвели до погіршення стану її здоров`я. Завдані душевні страждання позбавили її можливостей реалізації звичок та бажань, спричинили погіршення відносин з оточуючими, інші негативні наслідки. Дії відповідача призвели до погіршення життєвих зв`язків позивача та вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 127500,00 грн, позивач виходила з мінімального розміру штрафу, який встановлений за зловживання службовим становищем, та кількості допущених порушень, які вказують на службову недбалість (500 неоподаткованих мінімумів Х 17 грн Х 15 порушень).

Розпорядженням в.о. голови Корольовського районного суду м. Житомира від 31.05.2021 цивільну справу №296/3982/21 за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про захист порушених конституційних прав, передано до Богунського районного суду м. Житомира на підстав п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, оскільки після задоволення відводів (самовідводів) не можливо утворити новий склад суду для розгляду справи.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Богунського районного суду м.Житомира від 01.06.2021, цивільну справу №296/3982/21 передано судді Воробйовій Т.А.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14.06.2021 відкрито провадження за даним позовом у справі №296/3982/21, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

08.07.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_2 , в якому вона зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

У відзиві на позовну заяву вказано, що постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 у справі №296/12002/13-а, у задоволені позову ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання не чинним рішення-висновку №185-П-2013, рішення-рекомендації постійної депутатської комісії від 23.05.2013, рішення №587 від 11.07.2013 та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №296/12002/13-а касацій скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 без змін.

Представник відповідача вказує, що позивач повинна була оскаржувати процесуальні дії відповідача та спростовувати його доводи у справі №296/12002/13-а саме в межах розгляду зазначеної справи, а ініціювання з цього приводу іншого спору, процесуальним законодавством не передбачено.

У відзиві також зазначено, що оскільки, на думку позивача, моральну шкоду їй завдано діями посадових осіб органу місцевого самоврядування, тому відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, даний спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства, отже провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 КАС України.

Представник відповідача у відзиві зазначає, що позивачем не сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру про відшкодування моральної шкоди, а також пропущений трирічний термін позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди представник відповідача вказує, що позивачем не підтверджено належними доказами факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а тому вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

07.08.2021 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач вказує, що відзив подано з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, відзив не містить обґрунтованих заперечень щодо викладених позивачем п`ятнадцяти порушень норм законодавства, натомість у відзиві містяться незаконні висновки щодо порушення вимог законодавства, які зазначені у позові та не викладені фактичні обставини і докази на їх підтвердження з приводу заявлених позивачем позовних вимог.

У відповіді на відзив позивач просить надати оцінку щодо недійсності довіреності, яка долучена до відзиву, оскільки в статуті не вказано, хто має право видавати довіреність від імені Житомирської міської ради та копія такої довіреності разом з відзивом позивачу не направлена.

На підставі викладеного, позивач просить відзив залишити без розгляду та справу розглянути за наявними матеріалами та застосувати до Виконавчого комітету Житомирської міської ради передбачені законом заходи за зловживання процесуальними правами, оскільки відзив подано з рядом порушень, які вказують на такі зловживання.

Частиною 2 статті 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

Судом не встановлено, що при подачі до суду відзиву на позовну заяву представником відповідача Дідовець Ю.П. допущено дії, які мають ознаки зловживанням процесуальними правами, тому вимога позивача про застосування до Виконавчого комітету Житомирської міської ради передбачених законом заходів за зловживання процесуальними правами, задоволенню не підлягає.

У відповіді на відзив позивач просить надати оцінку щодо недійсності довіреності, яка долучена до відзиву, так як у статуті Житомирської об`єднаної територіальної громади не визначено, кому дозволено оформляти довіреності від імені Житомирської міської ради.

Щодо зазначеного посилання позивача щодо недійсності довіреності, суд зазначає наступне.

На підтвердження повноважень представника позивача Дідовець Ю.П., до відзиву долучено копію довіреності №66/41 від 05.01.2021 (зі строком дії до 31.12.2021), якою виконавчий комітет Житомирської міської ради уповноважив головного спеціаліста, юрисконсульту відділу правового забезпечення документообігу юридичного департаменту Житомирської міської ради Дідовець Ю.П. представляти інтереси виконавчого комітету Житомирської міської ради в усіх судових установах, виступати від його імені в якості позивача, відповідача, третьої особи, яка підписана міським головою Сухомлином С.І.

Частиною 1 ст.48 ЦПК визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до ч.1 ст. 8 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з положеннями ч.3 ст.8 ЦПК України юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Положенням частини 1 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами (ч.3 ст.62 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільський, селищний, міський голова очолює виконавчий комітет відповідної сільської, селищної, міської ради, головує на її засіданнях.

Виконавчий комітет Житомирської міської радимає статус юридичної особи, яку очолює міський голова Сухомлин С.І., що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань.

Відповідно до згаданого вище Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та громадських формувань, ОСОБА_2 може вчиняти дії від імені виконавчого комітету Житомирської міської ради на умовах само представництва в судах України без окремого доручення з право посвідчення копії документів, без права відмови, зміни, відкликання, визнання позову, укладання мирової угоди.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями ст. 58, 62 ЦПК України, суд дійшов висновку, що представник ОСОБА_2 надала належні та достатні документи, які підтверджують її повноваження на представництво в даній справі відповідача - виконавчий комітет Житомирської міської ради, а довіреність 66/41 від 05.01.2021 відповідає вимогам законодавства.

Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем не сплачено судовий збір за вимогу майнового характеру про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає, що на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору, оскільки вона звернулася до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Сторони не скористались своїм правом та не подали до суду клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Згідно з ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

На розгляді Корольовського районного суду м.Житомира перебувала адміністративна справа №296/12002/13-а за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення та відшкодування моральної шкоди.

За результатами розгляду адміністративної справи №296/12002/13-а Корольовським районним судом м. Житомира 16.02.2016 винесено постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено, визнано не чинним рішення-висновок №185-П-2013 Управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого комітету Житомирської міської ради та стягнуто з виконавчого комітету Житомирської міської ради 100000,00 грн моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Житомирська міська рада подала до Житомирського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу від 07.06.2016.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017 апеляційну скаргу Житомирської міської ради задоволено, постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 16.02.2016 скасовано, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Житомирської міської ради, Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання не чинними рішення-висновку №185-П-2013, рішення-рекомендації постійної депутатської комісії від 23.05.2013, рішення №587 від 11.07.2013 та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.12.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2017, якою скасовано постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 16.02.2016, залишено без змін.

Згідно із ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач вважає, що моральну шкоду їй завдано протиправними діями, які полягають в тому, що виконавчий комітет Житомирської міської ради подав незаконну, необґрунтовану, з істотними порушеннями процесуального законодавства, апеляційну скаргу на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 16.02.2016, яка постановлена за результатами розгляду адміністративної справи №296/12002/13-а, чим, на думку позивача, порушив її конституційні права.

Зі змісту доданої до позовної заяви копії апеляційної скарги від 07.06.2016 вбачається, що вона подана не виконавчим комітетом Житомирської міської ради, а Житомирською міською радою, тому посилання позивача на протиправність дій виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо подання вказаної апеляційної скарги є безпідставними.

Крім того, пунктом 6 частини 1 статті 7 КАС України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), серед основних принципів адміністративного судочинства визначалося забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Житомирська міська рада скористувалася своїм процесуальним правом та оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга від 07.06.2016 та її відповідність вимогам адміністративного процесуального законодавства були оцінені Житомирським апеляційним адміністративним судом, як при вирішення питання про прийняття її до розгляду, так і при розгляді апеляційної скарги по суті, та за результатами її розгляду ухвалено постанову, яка набрала законної сили та постановою суду касаційної інстанції залишена без змін.

Отже, посилання позивача на те, що виконавчий комітет Житомирської міської ради подав незаконну, необґрунтовану, з істотними порушеннями процесуального законодавства, апеляційну скаргу на постанову Корольовського районного суду м.Житомира від 16.02.2016, яка постановлена за результатами розгляду адміністративної справи №296/12002/13-а, чим порушив її конституційні права, не знайшли свого підтвердження та спростовані матеріалами справи.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Із аналізу зазначених вище норм вбачається, що у справі про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, яка розглядається судом в порядку цивільного судочинства, на підтвердження факту неправомірності (незаконності) дій, рішень та/або бездіяльності органу місцевого самоврядування (його посадових осіб), особа, яка вважає, що такими діями (рішеннями) та/або бездіяльністю їй завдано шкоди, повинна надати, зокрема, судове рішення про визнання таких дій (рішень) та/або бездіяльності незаконними, оскільки загальним судам цивільної юрисдикції такі справи непідвідомчі, а підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує із незаконністю (протиправністю) дій відповідача які полягають у порушенні норм процесуального права при апеляційному оскарженні рішення суду, однак судового рішення на підтвердження незаконності таких дій відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, ОСОБА_1 не надала.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У пункті 5 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

При цьому, слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п.п. 55-57 судового рішення).

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Із врахуванням наведених правових норм, суд зазначає, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди, саме позивач зобов`язаний надати докази на підтвердження наявності всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення, яке є підставою для відшкодування моральної шкоди, в тому числі настання негативних наслідків у вигляді такої шкоди, її розмір та причинний зв`язок з бездіяльністю відповідача.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово вказував, що сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачу моральної шкоди (№804/6922/16 від 31.07.2019 та інші).

Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, докази вимушених змін у житті позивача, тощо.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позивачем позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачем не доведено, що її права порушені, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, не доведено протиправність дій відповідача, які призвели до завдання позивачу моральних страждань, позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують заподіяння моральних страждань, спричинення шкоди здоров`ю, інших втрат немайнового характеру, не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, а тому суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Щодо посилання представника відповідача у відзиві на пропуск позивачем строку позовної давності, суд зазначає, що згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальну позовну давність встановлено тривалістю у три роки.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави (постанова Верховного Суду від 12.04.2021 № 564/2227/17).

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач при подачі позову звільнена від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати відносяться на рахунок держави.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про захист порушених конституційних прав, відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Виконавчий комітет Житомирської міської ради, адреса: м. Житомир, м-н ім. С.П. Корольова, 4/2.

Суддя: Т.А. Воробйова