КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №752/5469/19
Апеляційне провадження №22-ц/824/3383/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Мостової Г.І.,

Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, та пені,

В С Т А Н О В И В :

14 березня 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з названим позовом, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня досягнення дитиною повноліття, а саме: з 20 липня 2019 року і до 23 років або припинення навчання, та пеню в розмірі 207 690,54 грн за період часу з 02 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року.

Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, щомісяця, починаючи з 17 жовтня 2003 року і до його повноліття.

Вказане судове рішення перебуває на примусовому виконанні у Оболонському районному управлінні юстиції у м. Києві, ВП №27783299, проте, ОСОБА_1 з 2003 року і на момент звернення до суду за вказаним позовом не здійснив жодної оплати по аліментам і відповідно до розрахунку заборгованості від 29 серпня 2018 року має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 207 690,54 грн.

Зазначила, що їх син на даний час навчається на третьому курсі Коледжу ресторанного господарства Національного університету харчових технологій і має намір продовжити навчання для отримання освітньої кваліфікації магістр, а її матеріальний стан не дає їй змоги забезпечити йому гідне життя.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, щомісячно, починаючи з 20 липня 2019 року до 23 років або припинення навчання.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення платежу ( аліментів) за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку ( пеню ) за прострочення сплати аліментів в сумі 142 404,51 грн.,а в дохід держави судовий збір - 1 921 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що враховуючи денну форму навчання, відсутність об`єктивних даних про наявність у ОСОБА_3 доходу, необхідність в харчуванні та одязі, витратах на проїзд, придбання підручників та канцелярських товарів, суд дійшов висновку про те, що у зв`язку з навчанням ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги.

Відповідачем не надано суду доказів, в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Перед судом не спростовано ту обставину, що відповідач є особою працездатного віку.

Крім того, заперечуючи проти позову він посилається на відсутність можливості утримання повнолітньої дитини через те, що він утримує іншу свою дитину 2005 року народження та непрацездатного батька, хоча відповідних доказів на підтвердження даної позиції не надає, що, в свою чергу, призводить до обмеження відповідачем прав повнолітнього ОСОБА_3 на отримання матеріальної допомоги.

Так як позивач не може самостійно забезпечити дитину, яка продовжує навчання, в зв`язку з чим є потреба в матеріальній допомозі, а відповідач не навів суду доводів та не надав доказів неможливості надання такої допомоги, на думку суду, позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, підлягає задоволенню.

Відповідач, як батько дитини, зобов`язаний нести витрати по її утриманню, однак, відповідач в добровільному порядку аліменти у розмірі визначеному рішенням суду не сплачує, тим самим фактично намагається перекласти свій обов`язок піклуватись та матеріально забезпечувати сина виключно на позивача, що є порушенням норм чинного сімейного законодавства України.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 196 СК України, суд провівши розрахунки, дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає пеня по сплаті аліментів за період з жовтня 2003 року по 20 липня 2019 року у розмірі 142 404,51 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів відмовити у повному обсязі, позовні вимоги щодо стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів задовольнити частково в розмірі 12 049,87 грн.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, щомісяця, починаючи з 17 жовтня 2003 року і до його повноліття ( а.с. 5-6 ).

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №27783299/14 від 29 серпня 2018 року, що доданий до позовної заяви, станом на 01 серпня 2018 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 207 690,54 грн ( а.с. 7-9 ).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 28 листопада 2019 року, наданого на вимогу суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 , станом на 20 липня 2019 року, має заборгованість у розмірі 142 404,51 грн ( а.с. 111-113 ).

З копії довідки Коледжу ресторанного господарства Національного університету харчових технологій № 268 від 05 січня 2019 року ОСОБА_3 є студентом третього курсу технологічного відділення денної форми навчання спеціальності «Виробництво харчової продукції», навчається за рахунок коштів державного замовлення, термін навчання у коледжі: з 01 вересня 2015 року по 28 лютого 2020 року ( а.с. 13 ).

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 СК України.

Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів ( ст.ст. 199, 200, 201 цього Кодексу ).

У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Виявлення бажання на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням навчанням є правом повнолітньої дочки ( сина ) або одного з батьків, з якими вона ( він ) проживають, яке нерозривно пов`язано з обов`язковою умовою можливості відповідача надавати таку допомогу і така умова оцінюється судом у сукупності з іншими обставинами, що мають істотне значення для вирішення спору.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 20 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітню дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття ( незалежно від форми навчання ), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, виходив з того, що ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання, матеріали справи не містять об`єктивних даних про наявність у нього доходу, необхідності харчування та придбання одягу, витрат на проїзд, придбання підручників та канцелярських товарів, а тому ОСОБА_3 , у зв`язку з навчанням, потребує матеріальної допомоги.

Відповідачем доказів, відповідно до положень ст.ст. 76-81 ЦПК України, щодо неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, суду не надано.

Перед судом не спростовано ту обставину, що відповідач є особою працездатного віку.

Крім того, заперечуючи проти позову відповідач посилається на відсутність можливості утримання повнолітньої дитини через те, що він утримує іншу свою дитину 2005 року та непрацездатного батька, хоча відповідних доказів на підтвердження даної обставини не надав ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Посилання відповідача на відсутність у нього доходу, на переконання суду апеляційної інстанції, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення аліментів, оскільки небажання особи працювати не звільняє від обов`язку утримувати повнолітню дитину на період її навчання.

За таких обставин, на переконання суду апеляційної інстанції, місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і, з додержанням норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст. 141, 199, 200 СК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263 ЦПК України, ухвалив в цій частині законне і обґрунтоване судове рішення.

Що ж до позовних вимог про стягнення неустойки ( пені ) за прострочення сплати аліментів суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки ( пені ) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць ( місячний платіж ) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати ( при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості ) та помножити на 1 відсоток.

Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1%.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним ( періодичним ) платежем.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2019 року у справі №333/6020/16-ц ( провадження №14-616цс18 ).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів за період з 02 серпня 2018 року по 28 лютого 2019 року ( а.с. 2-3 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Таким чином, сума розміру пені, обрахованої за кожним місячним платежем за заявлений позивачкою період, виходячи із вказаної заборгованості за цей період ( а.с. 111-113 ) становить 8 136,07 (( 1 390 х 181 х 1 : 100 ) + ( 1 390 х 151 х 1 : 100 ) + ( 1 462 х 121 х 1 : 100) + ( 1 462 х 90 х 1 : 100 ) + ( 1 462 х 60 х 1 : 100 ) + ( 1 505 х 29 х 1 : 100)) грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів в сумі 142 404,51 грн вийшов, з точки зору суду другої інстанції, за межі заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, чим порушив положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимоги у зазначеному судом апеляційної інстанції розмірі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 196 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, з точки зору суду другої інстанції, знайшли своє часткове підтвердження, а тому рішення суду першої інстанції, в зазначеній судом другої інстанції частині, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів у відповідності до ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, та пені в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку ( пеню ) за прострочення сплати аліментів в сумі 8 136,07 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова