Справа № 654/2551/20
Провадження №2/654/123/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року Голопристанський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Сіянко В. М.,

секретаря Петришак В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Гола Пристань Херсонської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину частково недійсним, -

УСТАНОВИВ:

28.07.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики від 27.05.2019 в сумі 3000 доларів США, що еквівалентно 83250 гривень, суму інфляційний втрат та 3 % річних в розмірі 1936,49 грн., посилаючись на те, що в період часу з січня 2017 по травень 2019 року позивачка співмешкала із відповідачем і в лютому 2017 року вони придбали за спільні кошти будинок АДРЕСА_1 , з яких її вклад у придбання будинку становив 1800 доларів США. Оскільки будинок був у занедбаному стані, вони вирішили відремонтувати його за власні кошти. В ремонт будинку вона вклала своїх коштів в сумі 107000 гривень. В травні 2019 року вона припинила спільне проживання із відповідачем та повернулася проживати до своїх батьків. 27.05.2019 між ними було досягнуто домовленості про повернення відповідачем 1800 доларів США як її вклад у придбання будинку до 01.10.2020 та 107000 гривень її вкладу у ремонт будинку, власником якого є відповідач, до 01.10.2019. До вказаного строку відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання і 01.10.2019 вони за взаємною згодою переглянули досягнуті між ними раніше домовленості і зафіксували суму боргу відповідача перед нею в іноземній валюті (6000 доларів США) та визначили нові строки погашення даного зобов`язання частинами, а саме: 2000 доларів США до 25.11.2019; 4000 доларів США до 01.07.2020, про що було зазначено у первісній розписці. 28.11.2019 вона отримала від відповідача 2000 доларів США, а 20.07.2020 1000 доларів США. Решту боргу (3000 доларів США) відповідач повертати їй відмовився, внаслідок чого вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. З посиланням на ст. ст. 207, 625, 629, 1046-1050 ЦК України просила задовольнити позов.

09.09.2020 відповідав звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просив визнати частково недійсним його зобов`язання сплатити ОСОБА_1 гроші в сумі 3000 доларів США, як таке що вчинене ним під впливом помилки, зменшити його зобов`язання перед ОСОБА_1 до 3000 доларів США та визнати дане зобов`язання припиненим внаслідок його виконання. У зустрічному позові ОСОБА_2 визнав, що з січня 2017 року по травень 2019 року він проживав із ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнав придбання будинку АДРЕСА_1 та проведення у ньому ремонтних робіт за спільні з ОСОБА_1 кошти. Визнав, що дійсно з ОСОБА_1 було досягнуто домовленості про компенсацію ним вкладених ОСОБА_1 коштів у придбання та ремонт вказаного будинку, про що ним було надано відповідну розписку, на яку посилається ОСОБА_1 як на підставу для задоволення первісного позову. Також ОСОБА_2 визнав повернення ним ОСОБА_1 3000 доларів США. Разом з тим, зробивши підрахунки витрат на ремонт він визначив, що на ремонт вони витратили 108210 гривень спільних коштів, які повинні бути поділені між подружжям пополам, тобто він повинен був компенсувати ОСОБА_1 не 6000 доларів США, а половину 3000 доларів США, що ним і було зроблено, а суму боргу в 6000 доларів США в розписці він вказав помилково, так як не проводир на момент написання розписки підрахунку витрат та повністю довіряв ОСОБА_1 , маючи надію на їх примирення. З посилання на ст. ст. 203, 2015, 229 ЦК України просив задовольнити зустрічний позов.

21.10.2020 ухвалою суду вимоги за первісним та зустрічним позовами об`єднані в одне провадження.

22.10.2020 представником позивачки за первісним позовом надано до суду відзив на зустрічний позов, в якому вона зустрічні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні, заперечуючи факти викладені у зустрічній позовній заяві щодо заробітків ОСОБА_2 , заперечуючи факт заволодіння її довірителькою спільним рухомим майном, переліченим у зустрічному позові, висловила незгоду із приведеними у зустрічному позові ОСОБА_2 сумами вартості ремонтних робіт, а також зазначила про добровільний характер досягнутих між сторонами домовленостей, викладених у формі розписки, складеної ОСОБА_2 у присутності свідка.

У судовому засіданні позивачка та її представник ОСОБА_3 первісний позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, зазначених у позові, зустрічні позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач за первісним позовом та його представник ОСОБА_4 заперечували проти задоволення первісного позову та просили суд задовольнити зустрічний позов з підстав, зазначених у зустрічному позові.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, оглянувши оригінал розписки, вважає первісним позов таким, що підлягає задоволенню частково, а зустрічний позов таким, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі почали спільно проживати як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу із січня 2017 року та проживали в такому правовому режимі до травня 2019 року, що було визнано обома сторонами та не потребує доказування.

В період спільного проживання вони за спільні кошти придбали будинок АДРЕСА_1 , який був зареєстрований за відповідачем 27.10.2017 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2017, посвідченого приватним нотаріусом Желєзняком С. В. (а. с. 33-34).

Після того як сторони придбали вказаний будинок, вони переїхали в нього та жили в ньому разом, здійснюючи його поліпшення та ремонтні роботи за рахунок спільних та особистих коштів, що було визнано обома сторонами та не потребує доказування.

Після того, як сторони припинили спільно проживати, вони фактично домовилися про розмір компенсації позивачці за її вклад у придбання вказаного будинку, його поліпшення та ремонт, який склав (в остаточному узгодженому сторонами варіанті) 6000 доларів США, які відповідач за первісним позовом повинен був сплатити позивачці частинами, а саме: 2000 доларів США до 25.11.2019; 4000 доларів США до 01.07.2020, про що відповідач надав позивачці письмову розписку (а. с. 35).

На виконання досягнутих сторонами домовленостей відповідач за первісним позовом сплатив позивачці 28.11.2019 2000 доларів США та 20.07.2020 1000 доларів США, про що позивачка за первісним позовом здійснила на розписці відповідні записи, що не заперечувалося відповідачем.

Також позивачка за первісним позовом зазначила у розписці залишок суми боргу в розмірі 3000 доларів США.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 червня 2021 року по справі № 662/397/15-ц вказала, що «у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини».

Тому твердження представника відповідача за первісним позовом про невірність посилання позивачки в позові на норми права, які регулюють правовідносини позики, що є підставою для відмови у позові, спростовуються наведеним судом правовим висновком ВП ВС.

Дійсно, представник позивачки за первісним позовом невірно визначилася із посиланням на норми права які регулюють правовідносини позики грошових коштів в обґрунтування первісного позову, оскільки позивачка не передавала відповідачу кошти саме в позику. Правовідносини сторін, на думку суду, регулюються нормами про компенсацію частки (вкладу) у спільній власності, які можуть бути застосовані судом самостійно і це не є виходом суду за межі позовних вимог.

Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини по компенсації частки (вкладу) позивачки за первісним позовом у спільне майно, придбане сторонами за особисті та спільні кошти, розмір якої сторонами було узгоджено у письмовій розписці, яку власноручно написав відповідач. З урахуванням останніх домовленостей між сторонами відповідач за первісним позовом зобов`язувався сплатити позивачці 6000 доларів США, що він виконав лише частково, сплативши позивачці лише половину суми, яка становить 3000 доларів США, що викладено у розписці, не заперечувалось сторонами, фактично викладено у зустрічному позові, а тому не потребує доказування.

При вирішенні спору суд не може застосувати норми ст. 74 СК України, оскільки сторонами не заявлялося перед судом вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд не перевіряв перебування сторін у шлюбі з іншими особами в період їх спільного проживання, що унеможливлює застосування інституту виникнення спільної сумісної власності у сторін на придбане під час проживання майно саме під час вирішення судом даного спору.

Суд вважає, що у даному спорі слід застосувати норми глави 26 ЦК України «Право спільної власності».

Так відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна.

За частинами 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У відповідності до частин 1-2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації її частки (вкладу) у спільну власність, не вимагаючи визнання будинку спільною сумісною власність, виділу частки в натурі тощо, будинок залишився власністю відповідача, що є правом позивачки на власний розсуд здійснювати захист своїх цивільних прав.

Таким чином, сторони, у письмовій формі, у виді розписки, узгодили між собою розмір компенсації частки (вкладу) позивачки за первісним позовом у придбання, поліпшення та ремонт житлового будинку, придбаного під час спільного проживання за особисті та спільні кошти в розмірі 6000 доларів США, з яким відповідач сплатив лише половину, допустивши неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по виплаті позивачці матеріальної компенсації, а тому первісний позов у цій частині підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог про стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 1661,73 грн., в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, так як зобов`язання відповідача було виражене у доларах США, а не у гривні, а тому інфляційних втрат такі зобов`язання не зазнали.

Також підлягають стягнення з відповідача на користь позивачки за первісним позовом 191,20 грн. в якості трьох відсотків річних, що передбачено ст. 625 ЦК України, за період з 01.07.2020 по 28.07.2020, так як відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, виходячи із наступного розрахунку: 3000 доларів США * 28 днів * 3 % /365 днів * 27,75 грн/дол.

Витрати на правову допомогу в сумі 3000 гривень стягненню з відповідача не підлягають через ненадання суду доказів їх понесення позивачкою.

Зустрічний позов про визнання правочину (розписки) частково недійсним (в частині визначення суми боргу) та визнання зобов`язання припиненими задоволенню не підлягає, оскільки визнання недійсним правочину, укладеному внаслідок помилки (ст. 229 ЦК України) допускається у тому разі, коли має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена не внутрішнім його психічним чи фізичним станом, а хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Оскільки в цьому випадку волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру, такий правочин визнається недійсним. Причини помилки в цьому випадку ролі не грають. Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо. Помилка є підставою для визнання недійсними правочинів як фізичних, так і юридичних осіб.

Обґрунтування зустрічного позову фактично зводиться лише до незгоди із розміром узгодженої між сторонами компенсації, і задоволення такого позову фактично нівелює досягнуту між сторонами домовленість, викладену у формі письмової розписки.

В розписці сторони не виклали математичних розрахунків, перевіривши які, можливо було б виявити помилку в розрахунках і такі розрахунки не лягли в основу домовленостей між сторонами про розмір грошової компенсації частки (вкладу) позивачці за первісним позовом.

Сторони визначили суму компенсації в розмірі 6000 доларів США без зазначення будь-яких розрахунків, з яких така сума компенсації складається, а тому стверджувати, що відповідач за первісним позовом помилився саме в сумі компенсації позивачці, у суду підстав не має і відповідаючою стороною за первісним позовом таким обставин перед судом не доведено належними та допустимими доказами. Показання свідків про вартість будівельних матеріалів та робіт такими доказами не є.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) борг за борговим зобов`язанням від 27 травня 2019 року у розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 83250 грн, три проценти річних від простроченої суми у сумі 191,20 грн, а також 840,80 грн судових витрат.

В іншій частині позову відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину частково недійсним відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Херсонського апеляційного суду безпосередньо або через Голопристанський районний суд Херсонської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2021 року.

Суддя В. М. Сіянко