Дата документу 12.08.2021 Справа № 323/2673/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 323/2673/20 Головуючий у 1 інстанції Смокович М.В.
Провадження №22ц/807/1656/21 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх вимог зазначали, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 23 березня 2011 року підписав заяву № б/н, та згідно якої отримав початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. В подальшому, кредитний ліміт було збільшено до 13500 грн.

Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.

При укладанні договору, сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Щодо встановлення кредитного ліміту, Банк керувався п.п. 2.1.2.3, 2.1.2.4 Договору, на підставі яких Відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішення та ініціативою Банку. Пунктом 1.3.2.3 Договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Банком було використано право щодо зміни умов Договору, та запроваджено зміни відсоткової ставки.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 24 червня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 27338,36 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 19492,51 грн.; 0 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 7845,85 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0 грн. нарахована пеня; 0 грн. нараховано комісії.

Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 березня 2011 року у розмірі 27338,36 грн. та 2102 грн. судових витрат.

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 23 березня 2011 року у розмірі 18152,11 грн., яка складається з 12851,28 грн. заборгованість за тілом кредиту, 5300,83 грн. заборгованість за відсотками. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1395,73 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні суми боргу за договором, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року в частині відмови у стягненні суми заборгованості скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В іншій частині рішення суду першої інстанції просять залишити без змін. Судові витрати покласти на Відповідача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні всього тіла кредиту, яке згідно наданого банком розрахунку дорівнює 19492,51 грн. Так, ними були надані належні та допустимі докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік а фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого заказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5. Отже, розрахунок заборгованості та виписка підтверджують заборгованість відповідача перед ПриватБанком за тілом кредиту на загальну суму в розмірі 19492,51 грн., оскільки, окрім використання кредитного ліміту на суму 13500 грн., за рахунок кредитних коштів Позичальник користувався за допомогою виданої кредитної картки ще додатково кредитною послугою «Миттєва розстрочка». При цьому, відповідно до п.2.7.6.4.1 Умов та Правил у разі списання регулярного платежу по сервісу «Миттєва розстрочка» з кредитних коштів, клієнт сплачує комісію карти в розмірі 4; від суми платежу, яка регулюється п. 2.1.1 діючих Умов та правил надання банківських послуг.

Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» не погоджуються з відмовою суду в частині стягнення на їх користь заборгованості за простроченими відсотками, оскільки відповідач, підписуючи анкету-заяву від 23 березня 2011 року, користуючись кредитними коштами та здійснюючи часткове погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Із виписки слідує, що Відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав заборгованість. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про визнання заборгованості по кредиту та згоду з умовами кредитування. Отже, є доведеним факт укладання між Позивачем та Відповідачем договору, який складається не лише з анкети-заяви позичальника, а й також з Умов та правил надання Банківських послуг та Тарифів.

Також, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначають, що фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості є безпідставним, оскільки відповідачем заборгованість не оспорювала ся, позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним не заявлялась. Відповідач відзив на позов не надав та жодним чином не спростував доводи АТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у її задоволенні, а рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року залишити без змін. Зазначає, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 звертав увагу, що в анкеті-заяві, яка ним підписана, відсутня інформація про те, яку саме картку йому було видано позивачем. При цьому, про нікчемність приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» підписанням анкети-заяви висловилася Велика Палата Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). З посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що користуючись кредитними коштами, ОСОБА_1 були добре відомі і зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від нього не було, тобто відповідач погоджувався із розміром проведених банком нарахувань, ОСОБА_1 вважає безпідставними. Так, як виявилось ОСОБА_1 взагалі не було зрозуміло про дійсний порядок нарахування заборгованості за вказаним банківським продуктом. При цьому, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 було надано власний контррозрахунок заборгованості, який був проведено у відповідності до відомостей про рух грошових коштів за банківською карткою. У відповідності до проведеного відповідачем розрахунку сума заборгованості дорівнює 7989,91 грн.

ОСОБА_1 вказує, що згідно виписки наданої позивачем, станом на 01 травня 2019 року його заборгованість з основної суми кредиту складала 13965,31 грн., тоді як кредитний ліміт з 29 березня 2019 року складав 12851,28 грн. А оскільки з травня 2019 року, у відповідності до розрахунку позивача, почала зростати заборгованість з основної суми кредиту та стала перевищувати межу кредитного ліміту (12851,28 грн.), то такий розрахунок є абсолютно не вірний, адже він взагалі суперечить змісту та сенсу кредитних відносин, оскільки заборгованість з основної суми кредиту не може перевищувати межу кредитного ліміту, використаного позичальником.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на те, що позивачем оскаржується рішення суду щодо незадоволених вимог (6641,23 грн. заборгованість за тілом кредиту; 2545,02 грн. - заборгованість за простроченими відсотками), враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення у частині, яка не оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалам справи, що 23 березня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, згідно з якою виявив бажання отримати кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна» (а. с. 16).

Крім того, 23 березня 2011 року ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування (а. с. 17).

Внаслідок укладення кредитного договору та отримання кредитної картки, ОСОБА_1 було видано кредит у розмірі 300 грн., шляхом встановлення відповідного кредитного ліміту на платіжну карту, який в подальшому було змінено (а.с. 14).

ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором належно не виконував, унаслідок чого за розрахунком банку, станом на 24 червня 2020 року, утворилася заборгованість у розмірі 27338,36 грн., яка складається з: 19492,51 грн. заборгованість за тілом кредиту; 7845,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками (а.с. 4-13).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У заяві, яка підписана ОСОБА_1 зазначено, що він ознайомлений та погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, які були надані йому у письмову вигляді (а.с. 16, зворот).

До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» долучено витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с. 18-41). При цьому, зазначений витяг не підписаний відповідачем, а отже відсутні підстави стверджувати, що саме такі тарифи діяли на час укладення договору, та відповідно були надані ОСОБА_1 для ознайомлення, тобто погоджені сторонами.

Відтак, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів (довідку) та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Отже, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з п. 22 ч.1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід зауважити, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Зважаючи на наведене, на підставі наданих позивачем доказів, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які зазначав при подачі позову.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.

Крім того, у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем зазначив, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості розцінювати наявні в матеріалах справи Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою як стандартну форму договору приєднання.

Вирішуючи питання щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, яка заявлена Банком у розмірі 19492,51 грн., суд першої інстанції вважав можливим стягнути 12851,28 грн., оскільки за матеріалами справи встановлено, зокрема, з виписки по картковому рахунку, що станом на 01 травня 2019 року заборгованість з основної суми кредиту відповідача становила 13965,31 грн., тоді як кредитний ліміт починаючи з 29 березня 2019 року складав 12851,28 грн. (а.с. 94-104).

З зазначеним висновком суду першої інстанції, колегія суддів також погоджується, оскільки він відповідає матеріалам справи.

Відповідно до ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Зважаючи на встановлений ОСОБА_1 станом на 29 березня 2019 року кредитний ліміт у розмірі 12851,28 грн., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом у розмірі більшому, ніж максимальний кредитний ліміт.

Подібного висновку також дійшов Верховний Суд, що відображено у постанові від 23 жовтня 2019 року (справа № 235/6312/16-ц, провадження № 61-22651св18).

При цьому, доводи апеляційної скарги в частині того, що виписка підтверджує реальний розмір заборгованості ОСОБА_1 не приймаються колегією суддів, оскільки зміст розширеної виписки із карткового рахунку позичальника із детальним описом фінансових операцій, підтверджує обсяг фактично отриманої позичальником суми і межах кредитного ліміту та автоматичне списання Банком суми простроченої заборгованості, а також списання нарахованих ним відсотків за користування кредитом і нарахованої суми неустойки, тоді як відомості про те, що позичальник визнавав такі умови, приймав та їх виконував зазначені матеріали не містять.

Також, колегія суддів погоджується з висновком першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками за користування кредитом, оскільки у довідці, які підписана відповідачем, сторони домовились, що базова відсоткова ставка за відсотками становить 3% на місяць.

При цьому, розмір заборгованості у заявленому позивачем розмірі 7845,85 грн. є необґрунтованим з огляду на наступне.

Як було встановлено, у заяві зазначено, що базова процентна ставка становить 3 % на місяць, тобто 36% на рік, її зміна не передбачена. Проте, з розрахунку заборгованості вбачається, що з 01 квітня 2015 року відбулось підвищення відсоткової ставки до 43,2%.

Таким чином, представлений банком розрахунок заборгованості у розмірі суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги, та дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками у розмірі 5300,83 грн., яка розрахована за період з дати утворення остаточної заборгованості з основної суми кредиту (01 травня 2019 року) до дати, яка вказана позивачем у своєму розрахунку та у позовній заяві (24 червня 2020 року), тобто за 13 місяців 24 дні.

Отже, доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Окрім того, спростовуються матеріалами справи посилання АТ КБ «ПриватБанк» на те, що відповідачем в ході розгляду справи не спростовувався та не заперечувався факт ознайомлення з Умова та правилами, які долучені до позовної заяви, та розміром заборгованості. В матеріалах справи міститься відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, в якому відповідачем, окрім іншого, наведено свій контр розрахунок (а.с. 73-77).

Крім того, слід також звернути увагу, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2021 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 12 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: