ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року

м. Черкаси

справа № 695/319/19 провадження № 22-ц/821/392/21 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

секретар: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Сизько Борис Борисович

відповідач: ОСОБА_2

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст вимог

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Ухвалами Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2020 року до участі у справі залучено на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_4 подала до суду письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та постановлення окремої ухвали, у зв`язку із зловживання сторонами у даній справі своїми правами.

Своє клопотання ОСОБА_4 мотивувала тим, що в Золотоніському міськрайонному суді Черкаської області знаходиться цивільна справа ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ОСОБА_4 вказала, що в позовній заяві ОСОБА_1 вказала, що проживає окремо від чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 .. Крім цього, зазначено, що чоловік ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 .

При цьому, в довіреності на представництво інтересів ОСОБА_1 , виданої нею ОСОБА_5 22 січня 2019 року вказана інша адреса проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_3 .

Також, позивачем надано до суду неправдиву інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно витяг одинадцятирічної давності, в якому відсутня інформація про обтяження кв. АДРЕСА_4 іпотекою та арештами.

Також, в позовній заяві вказано, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 сторонами було придбано за спільні кошти наступні об`єкти житлової нерухомості, що належать сторонам на праві спільної сумісної власності і підлягають поділу будинок за адресою: АДРЕСА_2 та будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, правовстановлюючих документів на вказані будинки суду не надано.

На думку ОСОБА_6 позивачем здійснено штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи (заявлено вимоги про поділ будинків, які нікому з учасників не належать та всупереч доводам позивача не надано жодного правовстановлюючого документу на вказане майно).

Протиправна узгодженість дій позивача визнається як зловживання правом.

Крім того, ОСОБА_6 зазначила, що в підготовчому засіданні суд з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові.

Вказала, що згідно п.1 ч.2 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно п. 3, п. 4 ч. 2, ч. 3 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

-подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

-необгрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи.

ОСОБА_6 вважає, що подання ОСОБА_1 позову в частині визнання права власності та поділу майна - є зловживанням процесуальними правами, оскільки відповідач ОСОБА_2 є боржником у виконавчому провадженні, а подання позову має очевидно штучний характер, ціллю якого є унеможливлення виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_2 та уникнення ним відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань, забезпечення яких гарантовано заставою нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_4 . Вказані дії поєднуються з штучним об`єднанням позовних вимог з метою зміни підсудності та свідчать про зловживання позивачем процесуальними правами, тому позов на підставі п.3, п. 4 ч. 2 ст. 44 ЦПК України підлягає залишенню без розгляду в частині позовних вимог щодо визнання права власності та поділу вищевказаного майна.

В своєму клопотанні ОСОБА_4 просила позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог щодо визнання права власності та поділу квартири АДРЕСА_4 ; будинку АДРЕСА_1 ; будинку АДРЕСА_2 визнати зловживанням процесуальними правами та залишити без розгляду.

Крім цього, просила постановити окрему ухвалу стосовно порушення законодавства ОСОБА_1 , яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України та надіслати її прокурору або органу досудового розслідування для перевірки ознак злочину.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року клопотання ОСОБА_4 про залишення позову без розгляду та постановлення окремої ухвали, у зв`язку із зловживанням сторонами у справі своїми процесуальними правами задоволено частково.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності залишено без розгляду.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що при розгляді спору, враховуючи підстави та предмет позову, суд дійшов висновку що заявлення позовних вимог щодо поділу спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка перебуває в іпотеці та описана, арештована, передана на реалізацію в примусовому порядку, продана на електронних торгах третій особі ОСОБА_4 , а також об`єднання таких вимог з вимогами про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, для якої є пріоритетним швидке вирішення спору, є очевидно недобросовісною поведінкою сторони позивача, що відповідно до вимог ст. 44 ЦПК України є підставою для залишення позову без розгляду.

В ухвалі суду зазначено, що відповідно до ч. 2 ст. 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Крім того, відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_4 в частині постановлення окремої ухвали стосовно порушення законодавства ОСОБА_1 , яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 ЦПК України, суд першої інстанції зазначив, що за змістом ст.. 384 КК України необхідний спеціальний суб`єкт злочину: свідок, потерпілий, експерт, спеціаліст та перекладач. Оскільки ОСОБА_1 не відноситься до спеціальних суб`єктів злочину, передбачених ст. 384 КК України, тому суд не вбачав підстав для винесення окремої ухвали.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 оскаржили її до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить змінити ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року доповнивши мотивувальну частину посиланням про скасування заходів забезпечення позову з наведенням відповідних мотивів згідно вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України. Крім того, просить змінити резолютивну частину ухвали та зазначити в ній про скасування заходів забезпечення позову, застосованих ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2019 року по справі № 695/319/19 згідно вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року як незаконну та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 зазначила, що згідно ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів, проте в порушення наведеної норми процесуального права суд не зазначив в оскаржуваному рішенні про скасування заходів забезпечення позову. Такі помилки суду першої інстанції підлягають виправленню шляхом зміни мотивувальної та резолютивної частини ухвали районного суду із зазначенням в них мотивів щодо скасування заходів забезпечення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що залишаючи позовну заяву без розгляду, суд в своїй ухвалі не застосував норми статті 257 ЦПК України і, відповідно не встановив жодної обставини, передбаченої цією статтею, як підстави для залишення позову без розгляду.

Крім того, з поданого ОСОБА_4 клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, вона просила залишити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 лише в частині позовних вимог щодо визнання права власності та поділ квартири АДРЕСА_4 , будинку АДРЕСА_1 , будинку АДРЕСА_2 . Однак, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права залишив позовну заяву ОСОБА_1 повністю, в тому числі і в частині про розірвання шлюбу і про стягнення аліментів.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є помилковими та порушують право позивача на судовий захист, оскільки ухвала про залишення позовної заяви без розгляду постановлена без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позову без розгляду.

Відзиви на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від ОСОБА_3 зазначено, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними нічим не мотивовані та не дають підстав для її задоволення.

Вказано, що ухвала суду мотивована штучним характером спору та штучним об`єднанням позовних вимог. Вказані підстави суд правильно вважав достатніми для залишення позовної заяви без розгляду вцілому.

Крім того зазначено, що клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в частині певних позовних вимог не є перешкодою для залишення позовної заяви без розгляду вцілому, оскільки це є обов`язком суду в силу приписів ч.ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , що надійшов від ОСОБА_4 вказано, що мотиви, приведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не можуть бути визнані судом обґрунтовані і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зазначено, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду із позовом, квартира АДРЕСА_4 була передана в іпотеку за згодою позивача ОСОБА_1 та знаходиться в процесі реалізації в межах виконавчого провадження про стягнення грошових коштів із ОСОБА_2 , на неї звернуто стягнення, описано, арештовано, а тому вказана квартира не може бути об`єктом поділу, як і нерухоме майно, що знаходиться в м. Золотоноша та зазначено ОСОБА_1 в позовній заяві.

04 лютого 2019 року відбулися електронні торги, перемогу на яких здобула ОСОБА_4 .

Лише після проведення торгів ОСОБА_4 була внесена вся сума коштів за придбання квартири АДРЕСА_4 . На даний час права ОСОБА_4 як власника квартири, придбаної згідно електронних торгів порушуються, так як вона не має можливості зареєструвати власність та отримати підтверджуючі документи про реєстрацію.

Позивачка ОСОБА_1 ні при поданні позовної заяви, ні в підготовчому засіданні не надала жодних доказів, що доводять належність їй або її чоловіку ОСОБА_2 двох будинків у Золотоноші: будинок АДРЕСА_1 та будинок АДРЕСА_2 та заявила вимоги про поділ цих будинків, як майна подружжя.

Крім того, вона поєднала вказані вимоги з вимогами про поділ і визнання спільною сумісною власністю подружжя квартири АДРЕСА_4 , розірванням шлюбу та стягненням аліментів з метою штучної зміни підсудності справи та розгляду її Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області.

Також, ОСОБА_1 безпідставно звернулася до суду з заявою про накладення арешту на вищевказане нерухоме майно та під час розгляду справи, достовірно знаючи, що квартира АДРЕСА_4 перебуває в процесі реалізації в примусовому порядку та в ході розгляду справи не зверталася до суду із заявою про зняття арешту із такого майна.

Із таких дій позивачки ОСОБА_1 вбачається зловживання процесуальним правами, а тому суд, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду в повному обсязі, правомірно застосував положення ч. ч. 3, 4 ст. 44 ЦПК України та відмовив у захисті цивільного права та інтересу ОСОБА_1 .

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлення позовних вимог щодо поділу спірної квартири, яка перебуває в іпотеці та описана, арештована передана на реалізацію в примусовому порядку, продана на електронних торгах третій особі ОСОБА_4 , а також об`єднання таких вимог з вимогами про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, для якої пріоритетним є швидке вирішення справи є очевидно недобросовісною поведінкою сторони позивача та визнано судом зловживанням позивачем своїми процесуальними правами, що відповідно до ст. 44 ЦПК України є підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 695/319/19 предметом позовних вимог є вимоги про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила розірвати шлюб, що зареєстрований між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції Черкаської області , актовий запис № 1545; після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишити прізвище « ОСОБА_8 ».

Також, в позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_9 в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з моменту пред`явлення позову і до досягнення сином вісімнадцяти років.

Крім того, в позовній заяві ОСОБА_1 просила визнати об`єктами права спільної сумісної власності сторін:

-житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

-житловий будинок садибного типу з господарсько-побудованими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

-квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності сторін шляхом визнання за позивачкою ОСОБА_1 права власності на:

-Ѕ частину житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Ѕ частину житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 ;

-Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_3 .

Визнати за відповідачем ОСОБА_2 права власності на:

- Ѕ частину житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Ѕ частину житлового будинку садибного типу з відповідною частиною господарсько-побутових будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2 ;

-Ѕ частину квартири за адресою АДРЕСА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, а саме ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2019 року (а.с. 28-31 Т. 1) частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Заборонено посадовим особам, що виконують функції державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно вчиняти дії щодо реєстрації переходу права власності у будь-якій формі та у будь-який спосіб, вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Заборонено ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо продажу, дарування, міни, реалізації, звернення стягнення та відчуження і зміни власника у будь-який спосіб щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалами Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 26 червня 2020 року до участі у справі залучено на стороні відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

ОСОБА_4 подала до суду письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та постановлення окремої ухвали, у зв`язку із зловживання сторонами у даній справі своїми правами.

В своєму клопотанні ОСОБА_4 просила позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині позовних вимог щодо визнання права власності та поділу квартири АДРЕСА_4 ; будинку АДРЕСА_1 ; будинку АДРЕСА_2 визнати зловживанням процесуальними правами та у відповідності до вимог ст. 44 ЦПК України залишити позовні вимоги в зазначеній нею частині без розгляду.

Крім цього, просила постановити окрему ухвалу стосовно порушення законодавства ОСОБА_1 , яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 384 КК України та надіслати її прокурору або органу досудового розслідування для перевірки ознак злочину.

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, Черкаській апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (ч. 2 ст. 44 ЦПК України).

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом (ч. 4 ст. 44 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч. 2-5 ст. 13 цього Кодексу.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідками щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року під час розгляду справи № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зазначено, що учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (п. 1 ч. 2 ст. 43 ЦПК України). Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст. 44 ЦПК України). За змістом частин другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

В своєму клопотанні про залишення позовної заяви без розгляду, ОСОБА_4 зазначила, що зловживання позивачкою своїми процесуальними правами виявляється у ініціюванні спору на стадії виконання судового рішення про стягнення боргу та поділ майна, що передано на реалізацію, що свідчить про намір подружжя уникнути виконання судового рішення про стягнення боргу зі ОСОБА_2 , яке тривалий час виконувалось у примусовому порядку у виконавчому проваджені, в межах якого здійснювався продаж арештованого майна квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Надаючи оцінку таким доводам заявниці, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час звернення до суду з позовом та з заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 не повідомила суд про те, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 перебуває в іпотеці та описана, арештована та передана на реалізацію в примусовому порядку, реалізована на електронних торгах і власником спірної квартири є ОСОБА_4 , яка за зазначених обставин не має можливості зареєструвати власність та отримати підтверджуючі документи про реєстрацію права власності на квартиру.

Так, згідно ухвали Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2019 року (а.с. 28-31 Т.1) вбачається, що суд задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_4 мотивував вій висновок тим, що ОСОБА_1 на підтвердження своєї заяви про забезпечення позову надала суду відповідні правовстановлюючі документи на спірну квартиру, а саме: Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18416317 від 08 квітня 2008 року та Витяг з реєстру права власності на нерухоме майно № 18482069 від 12 квітня 2008 року, згідно яких власником квартири є ОСОБА_2 .

Разом з тим, з мотивувальної частини зазначеної ухвали суду вбачається, що ОСОБА_1 не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження права власності ні позивача ні відповідача на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Отже, під час звернення до суду з позовом та з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонення відчужувати в будь-який спосіб нерухоме майно стороною позивача не надано суду інформацію, що спірна квартира перебуває в іпотеці згідно договору від 06 травня 2008 року, на дану квартиру звернуто стягнення у порядку виконання рішення суду, торги з реалізації квартири відбулися 04 лютого 2019 року, переможцем торгів стала ОСОБА_4 .

При цьому позивачем ОСОБА_1 ні в позовній заяві, ні в заяві про забезпечення позову не зазначено, що вона надавала згоду на передачу в іпотеку спірної квартири її чоловіком ОСОБА_2 , про що вказано в заяві від 06 травня 2008 року (а.с. 103-104 Т.1), яка посвідчена приватним нотаріусом Романій Н.В. та була долучена 01 березня 2019 року до матеріалів справи ОСОБА_4 .

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року під час розгляду справи № 318/89/18 (провадження № 61-128св19) зазначено, що цивільні права особа повинна здійснювати у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України), якщо дійде висновку, що особа зловживає своїми процесуальними правами та порушує права інших осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про залишення позовної заяви без розгляду в зв`язку із зловживання позивачем своїми процесуальними правами, суд першої інстанції оцінивши всі надані сторонами докази у справі в обгрунтування доводів клопотання ОСОБА_4 та в їх заперечення правильно врахував, що в даному випадку третьою особою доведено факт недобросовісної поведінки позивача щодо зловживання саме процесуальними правами, що є в свою чергу підставою для залишення позовної заяви без розгляду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, норми статті 257 ЦПК України (які регулюють підстави залишення без розгляду) не застосував і, відповідно не встановив жодної обставини, передбаченої цією статтею, як підстави для залишення позову без розгляду не можуть бути визнані судом апеляційної інстанції обгрунтованими, оскільки під час вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду судом застосовані норми статті 44 ЦПК України, яка є спеціальною нормою, яка також регулює порядок залишення позовної заяви без розгляду, якщо суд дійде висновку про зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Крім того, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилковість висновку районного суду про зловживання нею своїми процесуальними правами нічим не підтверджені, носять суб`єктивний характер, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування ухвали районного суду саме з цих підстав.

Разом з тим, залишаючи позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду вцілому по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції не врахував та не надав належної уваги тим обставинам, що предметом позовних вимог були: розірвання шлюбу; стягнення аліментів на неповнолітню дитину; визнання об`єктами права спільної сумісної власності сторін та визнання за сторонами права власності на Ѕ частини:

-житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ;

-житлового будинку садибного типу з господарсько-побудованими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_2 ;

-квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції в мотивувальній частині ухвали (а.с. 46 Т. 4) правильно зазначив ту обставину, що розгляд вимог про розірвання шлюбу, а тим більше розгляд позовних вимог про стягнення аліментів на неповнолітню дитину є пріоритетним, а тому об`єднання таких вимог із вимогами про поділ майна подружжя є очевидною недобросовісною поведінкою позивача.

Однак, залишаючи позовну заяву без розгляду вцілому, не врахував, що дійсно відповідно до ст. 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Звертаючись до суду з клопотанням про залишення позовної заяви без розгляду, ОСОБА_4 просила суд залишити позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду саме в частині поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Суд в своєму висновку не врахував, що спір про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину ніяким чином не може вплинути на права та обов`язки третьої сторони у спорі, права якої порушують саме оспорювання та невизнанням власності на об`єкт нерухомого майна.

Крім того, суд не врахував, що відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, частин 7, 8 ст. 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Частинами 1, 2 ст. 27 вищевказаної Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тому вирішення спору щодо стягнення аліментів є одним із головних завдань неупередженого та своєчасного забезпечення інтересів дитини і залишення позовних вимог в цій частині без розгляду суперечитиме завданню, покладеному на органи судової влади щодо захисту прав та інтересів дитини.

Також, залишення без розгляду позовних вимог щодо розірвання шлюбу буде порушувати в даному випадку права позивача на своє волевиявлення та суперечитиме інтересам позивача у справі.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Оскільки ОСОБА_1 наполягає на розірванні шлюбу, спір в цій частині не порушує права та інтереси третіх осіб у справі, тому відповідно залишення без розгляду позовних вимог про розірвання шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок районного суду про залишення всіх позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду, включаючи вимоги про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину і в цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 визнаються судом обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції такими, що не ґрунтуються на встановлених обставинах та наявних матеріалах справи.

А тому, суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року підлягає частковому скасуванню в частині залишення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину та направленням справи для продовження розгляду спору в цій частині.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо зміни мотивувальної та резолютивної частини ухвали районного суду із зазначенням в них мотивів щодо скасування заходів забезпечення позову, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 29 січня 2021 року (а.с. 28-31 Т.1) було задоволено частково заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Накладено арешт на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та заборонено посадовим особам, що виконують функції державних реєстраторів речових прав на нерухоме майно вчиняти дії щодо реєстрації переходу права власності у будь-якій формі та у будь-який спосіб, вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо зазначеної вище квартири. Заборонено ОСОБА_2 та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо продажу, дарування, міни, реалізації, звернення стягнення та відчуження і зміни власника у будь-який спосіб щодо квартири.

Приходячи до такого висновку, суд першої інстанції вважав, що обрання такого виду забезпечення позову, про який зазначає особа, що подала відповідну заяву є необхідним, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду вподальшому.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 вказала, що суд першої інстанції залишаючи позовну заяву без розгляду не зазначив в судовому рішенні питання щодо скасування заходів забезпечення позову і дана помилка районного суду підлягає виправленню апеляційним судом шляхом зміни ухвали суду першої інстанції та скасування заходів забезпечення позову.

Однак, вирішуючи вказане питання, суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки районним судом під час залишення позовної заяви без розгляду не було вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову, що були забезпечені ухвалою районного суду від 29 січня 2019 року, тому суд першої інстанції повинен вирішити це питання у відповідності до вимог процесуального законодавства та прийняти відповідний висновок, який буде закріплений у новому процесуальному документі. Оскільки заходи забезпечення позову були застосовані районним судом, то саме він у відповідності до встановленої процесуальної процедури вирішує питання про скасування таких заходів своєю ухвалою за клопотанням сторони чи за власною ініціативою. Апеляційний суд наділений лише правом перевіряти законність ухвали районного суду за наслідками розгляду питання щодо застосування заходів забезпечення позову чи скасування таких заходів.

Цивільний процесуальний кодекс України не передбачає скасування апеляційним судом заходів забезпечення позову, що були забезпечені районним судом.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, а саме (а.с. 50-51 Т.4) ОСОБА_4 звернулася до районного суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, яке розглядається районним судом. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25 січня 2021 року в розгляді вказаного клопотання оголошено перерву до розгляду апеляційним судом апеляційних скарг на ухвалу суду від 12 січня 2021 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Отже, для вирішення даного питання існує інший процесуальний порядок вирішення вказаного питання ніж той, що просить застосувати ОСОБА_4 .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.

Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 січня 2021 року в частині залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 березня 2021 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді В.О. Єльцов

О.В. Карпенко