Справа № 159/1635/14-ц
Провадження № 2/159/335/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

ОСОБА_1 12.03.2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

ОСОБА_1 обґрунтовував позов тим, що квартира АДРЕСА_1 належить міській раді, тобто вона не приватизована.

Виходячи з цієї позиції, Ковельський міськрайонний суд 31.03.2014 року постановив заочне рішення, яким позов задовольнив і визнав ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

За заявою відповідачки ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення суд, ухвалою від 26.11.2020 року, згадане заочне рішення скасував.

ОСОБА_2 є правонаступником позивача ОСОБА_1 , який помер.

Вимоги позивача ОСОБА_1 його правонаступник не змінював. Ці вимоги продовжують ґрунтуватися на тому, що квартира АДРЕСА_1 належить міській раді. У 2000 році позивач ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , яка вселилась у квартиру разом з двома дітьми від першого шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і зареєструвалась там. 21.02.2003 шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано і у 2010 році відповідачі виселились з квартири. З 2010 року відповідачі не проживають у квартирі, не цікавляться квартирою, не несуть комунальні витрати.

Заперечення відповідачів.

Відповідачі заперечили позов тим, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві приватної спільної сумісної власності. Оскільки відповідачі є співвласниками житла, а законодавством не передбачено можливості визнати співвласників житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням, просили в задоволенні позову відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Відповідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згадана частина ст.405 ЦК України знаходиться у главі 32 Цивільного кодексу, яка має назву «Право користування чужим майном».

Тобто, право користування житлом в разі відсутності у ньому без поважних причин понад один рік можливо втратити лише коли воно чуже, а не твоє власне.

Закон не передбачає, що власник житла може втратити право користування його житлом в разі відсутності у ньому без поважних причин понад один рік.

Квартира АДРЕСА_1 на момент звернення до суду з позовом належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 (первісному позивачу), ОСОБА_2 (правонаступнику позивача), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (відповідачам). Зазначене підтверджене свідоцтвом про право власності на житло, виданим 17.12.2008 року Відділом обліку, розподілу та приватизації житла виконавчого комітету міської ради.

Тому, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , оскільки вони були власниками квартири, не могли втратити право користування нею з підстави відсутності у ній без поважних причин понад один рік.

Частиною першою ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частинами першою, другою ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.

За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Аналогічна правова позиція закріплена Верховним Судом у постанові № 647/1683/15-ц від 28 лютого 2018 року.

Первісному позивачу ОСОБА_1 було відомо, що спірна квартира приватизована і що відповідачі є співвласниками квартири, оскільки приватизація відбувалася за його заявою і зі згоди відповідачів. Позов первісного позивача ОСОБА_1 не міг бути задоволений, оскільки його права не були порушені. Він разом з відповідачами приватизував квартиру і повинен був знати у зв`язку з цим, що після приватизації квартири відповідачі не втратять права користування квартирою у разі відсутності у ній понад рік, з підстав, зазначених вище. ОСОБА_2 вступив у справу як правонаступник ОСОБА_1 і має діяти в обсязі його правової позиції, а не замінювати її своєю правовою позицією. Зокрема, в справі за його позовом про визнання приватизації квартири недійсною, ОСОБА_1 , якби він був живим, мав бути відповідачем, оскільки ОСОБА_2 будує свої вимоги на тому, що приватизація квартири проведена без його відома. ОСОБА_2 , у випадку якщо його позов про визнання приватизації недійсною буде задоволений, могтиме подати позов до відповідачів про втрату ними права користування квартирою від свого імені і в умовах, коли у відповідачів вже не буде права власності на квартиру. Зараз, коли він є процесуальним правонаступником ОСОБА_1 , він має виходити з ситуації, яку мав останній, коли позов про втрату користування квартирою був поданий фактично до її власників.

Тому, позов ОСОБА_2 до відповідачів про визнання приватизації квартири недійсною не є перешкодою для розгляду цієї справи.

Згідно ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Представник відповідачів просила стягнути з позивача сплачену суму судового збору в розмірі 420,40 грн. за подання заяви про скасування заочного рішення.

Оскільки в позові було відмовлено, з ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 слід стягнути суму судового збору в розмірі 420,40 грн., який вона оплатила.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, з поміж іншого, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу відповідачами надано угоду про надання правової допомоги від 28.10.2020, акт про прийняття-передачі наданих послуг від 23.12.2020, згідно яких ОСОБА_3 сплатила адвокату Демчук Н.В. 2600 грн.

Оскільки спір вирішений на користь відповідачів, тому на позивача покладаються витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на правничу допомогу.

Суд погоджується з розміром витрат в сумі 2600 грн., ця сума підтверджується належними доказами про надання адвокатом правничих послуг у справі, а заява про їх відшкодування і розрахунок були подані у строк, визначений ч.8 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.319, 321, 346, 383 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 (правонаступник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 03.04.1996 Ковельським МРВ УМВС України у Волинській області) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в сумі 3020 (три тисячі двадцять) гривень 40 копійок

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий:С. Л. Панасюк