Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 554/604/20

провадження № 61-19128св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Полтаваобленерго»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Октябрського районного суду

м. Полтави від 10 серпня 2020 року у складі судді Троцької А. І. та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року в складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Полтаваобленерго» (далі - АТ «Полтаваобленерго») про визнання права на перебування в трудових відносинах та на зарахування трудового стажу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що наказом від 29 жовтня

2015 року № 342-к його звільнено з посади директора з правових питань

АТ «Полтаваобленерго».

Наказ про звільнення він оскаржив до суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц йому відмовлено у задоволенні позову про скасування наказу про звільнення

та поновлення на роботі.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано. Ухвалено нове рішення, яким наказ про звільнення скасовано і поновлено його на посаді директора з правової роботи.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано та залишено в силі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року, після чого АТ «Полтаваобленерго» звільнило його

з роботи відповідно до наказу від 29 жовтня 2015 року.

Посилається на те, що у період з 30 жовтня 2015 року й до часу набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц (18 вересня 2019 року), яким визнано законним наказ про його звільнення, між ним та відповідачем тривали трудові відносини, тобто у період з 30 жовтня 2015 року до 18 вересня 2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої основні функції, отримував заробітну плату, набував та реалізовував своє конституційне право на відпустку, йому нараховувався трудовий стаж та обчислювався пенсійний стаж, він отримував страхові виплати у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.

Вважає, що припинення трудових відносин працівника і роботодавця має відбутися лише після 18 вересня 2019 року внаслідок видання

АТ «Полтаваобленерго» наказу про припинення трудових відносин після прийняття Верховним Судом постанови від 18 вересня 2019 року.

Уточнивши позовні вимоги, просив визнати відносини між ним, ОСОБА_1 , та роботодавцем у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року - трудовими; визнати його право на всі гарантії

як працівника АТ «Полтаваобленерго» у вказаний період, включаючи право

на заробітну плату, календарну і творчу відпустку, соціальне страхування; визнати за ним право на загальний трудовий стаж і професійний стаж протягом періоду з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня

2019 року; визнати за ним право на зарахування до загального стажу трудової діяльності, що зараховується до пенсійного стажу, період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня

2020 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 18 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів та не надав належних доказів

на підтвердження порушення відповідачем його прав та інтересів і, відповідно, наявності спору щодо перебування сторін у трудових відносинах в зазначений період та щодо права позивача на загальний трудовий стаж і його зарахування до пенсійного, враховуючи наявність відповідних записів про перебування

у трудових відносинах у трудовій книжці позивача.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У грудні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року

та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року

й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Як підставу касаційного перегляду ОСОБА_1 зазначає те, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15.

Вважає, що його права порушені, оскільки звільнення відповідно до наказу

від 30 жовтня 2015 року, дату якого згодом змінено на 03 листопада 2015 року, позбавляє його права на зарахування стажу для обчислення пенсійного віку

та відповідних виплат.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу АТ «Полтаваобленерго» зазначає про законність

і обґрунтованість судових рішень, адже позивач у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року перебував у трудових відносинах, отримував заробітну плату, йому надавались щорічні, творчі відпустки, він користувався іншими правами і гарантіями працівника

АТ «Полтаваобленерго», про що внесені відповідні записи до трудової книжки,

і цього ніхто не заперечує. Відповідач не вчиняє дій щодо повернення йому надмірно сплачених позивачу коштів та не заперечує існування трудових відносин у цей період.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі № 554/604/20, витребувано справу з Октябрського районного суду м. Полтави.

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2021 року справу призначено

до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи в складі колегії з п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що наказом АТ «Полтаваобленерго» від 29 жовтня 2015 року

№ 342-к директора з правової роботи ОСОБА_1 звільнено з роботи

з 29 жовтня 2015 року згідно з пунктами 3, 4 частини першої статті 40 КЗпП України, за прогули без поважних причин з 30 червня 2015 року до 28 вересня 2015 року та систематичне невиконання службових обов`язків, покладених

на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Рішенням Ленінського районного суду від 30 серпня 2017 року у справі

№ 553/4211/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1

до АТ «Полтаваобленерго» про відновлення положення, що існувало

до порушення прав, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, визнано незаконним та скасовано наказ від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

У задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 29 жовтня 2015 року № 342-к в решті формулювання, відновлення положення, що існувало до порушення прав, поновлення на роботі відмовлено

за безпідставністю.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано в частині відмови в задоволенні позову

ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення

відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України та поновлення

на роботі. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконним

та скасовано наказ від 29 жовтня 2015 року № 342-к в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 на посаді з 30 жовтня 2015 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц скасовано, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 серпня

2017 року залишено в силі.

Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 825-к скасовано наказ від 17 листопада 2017 року № 775-к про поновлення ОСОБА_1

на посаді директора з правової роботи та визнано вважати ОСОБА_1 звільненим з посади директора з правової роботи згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідно до наказу ПАТ «Полтаваобленерго»

від 29 жовтня 2015 року № 342-к, до якого внесені зміни наказом від 21 серпня 2017 року № 555-к, з 03 листопада 2015 року.

Наказом АТ «Полтаваобленерго» від 05 листопада 2019 року № 826-к виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 77 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи: з 06 жовтня 2016 року до 05 жовтня

2017 року, з 06 жовтня 2017 року до 05 жовтня 2018 року, з 06 жовтня 2018 року до 05 жовтня 2019 року, з 06 жовтня 2019 року до 05 листопада 2019 року.

Відповідно до наказів ПАТ «Полтаваобленерго» на підставі заяв ОСОБА_1

у періоди: з 22 червня 2020 року до 26 червня 2020 року, з 01 липня 2019 року

до 12 липня 2019 року, з 08 січня 2019 року до 07 квітня 2019 року, з 11 грудня 2018 року до 14 грудня 2018 року, з 01 жовтня 2018 року до 19 жовтня 2018 року, з 21 березня 2018 року до 20 вересня 2018 року, 09 березня 2018 року,

з 17 лютого 2018 року до 26 лютого 2018 року, з 19 січня 2018 року до 16 лютого 2018 року, з 10 січня 2018 року до 12 січня 2018 року, 21 грудня 2017 року,

з 30 листопада 2017 року до 01 грудня 2017 року, з 04 грудня до 05 грудня

2017 року йому надавались оплачувані щорічні, творчі та неоплачувані відпустки.

Відповідно до довідки АТ «Полтаваобленерго» ОСОБА_1 за період з 01 січня 2012 року до 05 листопада 2019 року нараховувалась заробітна плата.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства

є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, а саме рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права

чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню

з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про існування між позивачем та відповідачем трудових відносини

у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року

Незважаючи на те що чинне законодавство не містить чіткого визначення поняття «трудові відносини», за змістом КЗпП України та норм, закріплених

у міжнародних актах і угодах щодо стандартів правового регулювання відносин між працівниками та роботодавцями, трудові правовідносини як об`єкт трудового права - це правові відносини між роботодавцем і працівником щодо виконання останнім певної роботи на умовах, визначених законодавством

та роботодавцем, у сфері застосування найманої праці, забезпечення індивідуальних і колективних трудових прав та інтересів працівників.

Відповідно до статті 2 КЗпП України виникнення безпосередньо трудових відносин між працівником та роботодавцем передбачає право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, що забезпечується державою.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня

та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь

в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності,

на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Для виникнення між працівником та роботодавцем трудових відносин достатньо укладення трудового договору (у визначених законом випадках - контракту)

як угоди між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати

умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України виникнення між працівником та роботодавцем трудових відносин пов`язується із оформленням наказу чи розпорядження власника або уповноваженого ним органу про прийняття на роботу

та повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При виникненні між роботодавцем та працівником на законних підставах трудових відносин у працівника виникає право на загальний трудовий стаж, яке у трудовому праві можна розуміти як сумарну тривалість роботи працівника.

У цій справі встановлено, що на виконання рішення Апеляційного суду Полтавської області від 16 листопада 2017 року у справі № 553/4211/15-ц, яким визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення позивача з роботи, відповідач продовжив із позивачем трудовий договір, допустив його до роботи, повідомив про це центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, надавав йому щорічну основну відпустку та творчу відпустку, а також відпустку без збереження заробітної плати, тобто вчиняв дії, які свідчать про те, що між ОСОБА_1 та відповідачем відповідно до частини першої статті 9, статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 21, 24, 235 КЗпП України з моменту видання наказу про поновлення на роботі на підставі судового рішення між позивачем і відповідачем виникли трудові відносини, оформлені належним чином.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З огляду на наведені норми права правильним є висновок суду про те, що право на позов в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.

Установивши, що позов ОСОБА_1 в частині визнання правовідносин трудовими, визнання права на загальний трудовий стаж і професійний стаж

у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року є обґрунтованим і підставним, але при цьому жодне право позивача не порушене і не оспорюється відповідачем, суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення такого позову.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року

у справі № 6-530цс15, на увагу не заслуговують, оскільки ухвалені у цій справі рішення не суперечать цим висновкам.

Щодо вимог про визнання за ОСОБА_1 права на зарахування

до загального стажу трудової діяльності, що зараховується до пенсійного стажу, періоду з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після

18 вересня 2019 року

Касаційний суд не може погодитись з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в позові в частині зарахування до загального стажу трудової діяльності, що зараховується до пенсійного стажу періоду з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після 18 вересня 2019 року через безпідставність позовних вимог.

Якщо під поняттям «загальний трудовий стаж» розуміти сумарну тривалість роботи працівника, то поняття страхового стажу визначається Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

До страхового стажу зараховуються трудовий стаж, отриманий до 1 січня

2004 року (рахується календарно, в повному обсязі). На відміну від трудового стажу, який підтверджується записами у трудовій книжці або інших документах, страховий стаж підтверджується сплаченими страховими внесками.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди

до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів

та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Цей Закон набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Система персоніфікованого обліку була впроваджена з 01 липня 2000 року (постанова Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року № 794 «Про затвердження Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування»).

Позивач порушує питання про зарахування трудового стажу до страхового періоду за 2015-2019 роки, отже вирішення цього питання належить

до компетенції не відповідача АТ «Полтаваобленерго», а територіального органу Пенсійного фонду.

Таким чином, відповідачем за цим позовом у частині визнання права

на зарахування трудового стажу до страхового стажу, що враховується при призначенні пенсії, має бути орган, якій здійснює персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Позивач відповідного органу як відповідача не зазначав.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні

та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову

в їх задоволенні.

У постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження

№ 14-511цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог

і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору

на власний розсуд.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі

у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів суд не вправі

зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі

у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову

є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18);

від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18),

від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

З огляду на викладене у цій частині позову слід відмовити, оскільки позивач вимоги про зарахування до загального стажу трудової діяльності,

що зараховується до пенсійного стажу, пред`явив до неналежного відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Виходячи зі змісту частин першої-третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення

у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку,

що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду

в частині відмови у задоволенні позову про визнання за позивачем права

на зарахування до загального стажу трудової діяльності, що зараховується

до пенсійного стажу, за період з 30 жовтня 2015 року до 18 вересня 2019 року підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові в цій частині. В іншій частині рішення суддів першої й апеляційної інстанцій

є законними й обґрунтованими, тому підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної

чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те що ОСОБА_1 , у задоволенні вимог якого відмовлено, є особою

з інвалідністю 2 групи загального захворювання та звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених

у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року

в частині відмови в задоволенні позову про визнання за ОСОБА_1 права на зарахування до загального стажу трудової діяльності,

що зараховується до пенсійного стажу, за період з 30 жовтня 2015 року

до 18 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову

в задоволенні позовних вимог у цій частині з мотивів цієї постанови.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 10 серпня 2020 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 18 листопада 2020 року

в частині вирішення позовних вимог про існування між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Полтаваобленерго» трудових відносини у період з 30 жовтня 2015 року до моменту його звільнення після

18 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков В. С. Жданова Є. В. Коротенко
В. М. Коротун