Справа № 740/4887/20
Провадження № 2/740/275/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2021 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

Головуючої судді Гагаріної Т.О.,

за участі секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки адвоката Гринь Л.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Ніжині цивільну справу за позовом Ніжинської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,

встановив:

в листопаді 2020 року Ніжинська міська рада Чернігівської області звернулась з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила стягнути на свою користь з останньої 15 983,67 грн. безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати. Позов мотивований неналежним виконанням орендарем умов договору зі сплати коштів за користування майном, які в добровільному порядку не сплачуються.

В ході розгляді справи судом встановлено, що 05.06.2013 між Ніжинською міською радою та підприємцем ОСОБА_3 , яка діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності, укладено договір оренди землі, за умовами якого останній надано в строкове платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення для експлуатації та обслуговування нежитлової будівлі - майстерні, що використовується для ремонту автотранспортної техніки (землі громадської забудови) на підставі рішення сорокової сесії шостого скликання від 30.05.2013 року, у АДРЕСА_1 . В оренду була передана земельна ділянка з кадастровим номером :03:023:003 загальною площею 0,0250 га, у тому числі 0,071 га капітальна забудова, 0,0070 га під проїздами, проходами та площадками. Строк дії Договору - 5 років.

Разом з тим, 28.12.2016 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598609 ЦК України, статей 202208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою її статусу як ФОП не припинились, суд дійшов до висновку про належність спору до господарської юрисдикції.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суді у постанові від 09.10.2019 у справі № 127/23144/18, підстав для відступу від якої судом не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, провадження у справі належить закрити, роз`яснивши позивачу, що розгляд його вимог віднесено до господарської юрисдикції.

На підставі викладеного та керуючись статтями 255, 260, 353 ЦПК України суд,-

постановив:

закрити провадження у цивільній справі за позовом Ніжинської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати

Роз`яснити, що вимоги позивача підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 15 днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 10 серпня 2021 року .

Суддя Т.О.Гагаріна