Справа № 587/2285/19
РІШЕННЯ
11 березня 2021 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Домненко Н.І., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та стягнення грошових коштів,
У жовтні 2019 року позивачка звернулась з позовом до суду, мотивуючи його тим, що 20 жовтня 2001 року вона уклала шлюб з ОСОБА_4 . В період шлюбу і за спільні кошти подружжя 03 серпня 2006 року сторонами було набуте у власність наступне майно: житловий будинок площею 44,1 кв. м. разом із господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки площею відповідно 0,0375 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 0,1502 га для ведення особистого селянського господарства, а всього площею 0,1877 га. Право власності на вищевказане майно було зареєстроване за ОСОБА_4 . Позивачка зазначала, що після придбання спірного майна вони з відповідачем почали подальше переобладнання добудову вказаного житлового будинку, якими повністю змінено як зовнішній вигляд будинку так і внутрішнє облаштування, перероблено планування будинку, розміщення кімнат, розширено площу будинку з 44,1 приблизно до 140 кв.м. Будівництво будинку було закінчено у 2012 році. Позивачка зазначала, що вона разом з відповідачем за спільні кошти здійснювали добудови та перебудови у житловому будинку, як капітальний так і поточний ремонт, облаштовували подвір`я, господарські споруди, купували меблі, побутову техніку й інші речі, облаштовували житло для проживання сім?ї разом з сином. В період з 2006 року до початку 2017 року вона разом з відповідачем здійснювала оплату комунальних послуг за будинок з власної заробітної плати. У 2014 році відповідач почав їздити на заробітки до Росії, рідко приїздив додому, однак допомагав матеріально, надавав кошти на утримання будинку, здійснюючи перекази коштів через банківські установи. В кінці 2016 року фактично шлюбні відносини між ними припинилися і з кінця 2016 року відповідач, перебуваючи на заробітках в Росії, почав приїздити додому один раз на рік та перестав надавати будь-яку матеріальну допомогу на утримання домоволодіння та земельних ділянок, а 22 листопада 2018 року шлюб був розірваний за рішенням Сумського районного суду Сумської області (справа №587/2180/18). Позивачка зазначала, що у 2017 році вона здійснила у спірному домоволодінні капітальний та поточний ремонт за власні кошти та власними силами. З початку 2017 року ОСОБА_4 не брав участі в утриманні домоволодіння, не здійснював оплату за комунальні послуги, не доглядав за домоволодінням, яке було придбано ними у шлюбі. Всі витрати щодо забезпечення підтримання в придатному стані для життя об`єкті незавершеного будівництва, його подальшому облаштуванні, витрати щодо капітального та поточного ремонту, оплату комунальних послуг будинку вона з кінця 2016 року здійснювала за власні кошти. Крім того, за власні кошти у 2019 році нею було здійснено ряд покращень у домоволодінні, а саме: повний ремонт даху на суму 20 003,39 грн. Просила визнати спірне домоволодіння з надвірними спорудами та дві земельні ділянки спільною сумісною власністю подружжя і провести розподіл спірного майна, визнавши за нею право власності на 2/3 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, а також та 1/2 частини кожної земельної ділянки площею відповідно 0,0375 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 0,1502 га для ведення особистого селянського господарства, відступивши від засад рівності часток з врахуванням її вкладу у розбудову спірного домоволодіння і з врахуванням інтересів дитини; стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 8 405,00 грн. в рахунок сплати позивачкою власними коштами комунальних послуг (газопостачання та електропостачання) за період з грудня 2017 року по травень 2019 року; стягнути з ОСОБА_4 на її користь грошові кошти в розмірі 10 000, 00 грн. за поліпшення домоволодіння (ремонт даху житлового будинку), які були здійснені нею в період з 2019 року власними коштами; стягнути з відповідача витрати на правову допомогу та витрати на сплату судового збору.
В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник адвокат Стадник С.В. підтримали позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, пояснивши, що право власності на спірний будинок та земельні ділянки було зареєстровано за відповідачем у відповідності до чинного законодавства. Після набуття права власності на спірне майно відповідач протягом 2007 - 2012 року провів реконструкцію будинку, здійснив будівництво житлової прибудови до будинку, яка на момент подачі позову не прийнята до експлуатації та її державна реєстрація не здійснена. Отже, спірне майно, на думку представника відповідача, не можна вважати об`єктом незавершеного будівництва, відтак, позовні вимоги про визнання права власності на частину незавершеного будівництвом будинку не можна вважати законними. Представник відповідача також зазначив, що, позивач не навів переконливих доказів на підтвердження обґрунтованості відступлення від рівності часток у спірному майні. Відповідач зазначав, що він як до, так і після розірвання шлюбу між сторонами передає грошові кошти як особисто, так і через свою матір ОСОБА_5 , а також шляхом поштових переказів через банківські установи; ці кошти витрачаються як на утримання сина, так і на утримання домоволодіння та оплату житлово-комунальних послуг. Додані до позову чеки підтверджують факт сплати цих витрат саме ним, відповідачем по справі. Відповідач також заперечив той факт, що саме позивачка за власні кошти провела ремонт даху спірного будинку, видаткова накладна містить лише перелік будівельних матеріалів і не доводить факту придбання будівельних матеріалів позивачкою, не доводить факт придбання матеріалів саме за власні кошти позивачки, як і те, що ремонт даху житлового будинку взагалі був проведений і що саме ці матеріали були використані. Відповідач стверджував, що він надає та надавав кошти як на утримання домоволодіння, так і на утримання сина, а тому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивачки, представників сторін, свідка ОСОБА_5 , дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Судом встановлено, що сторони з 20 жовтня 2001 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 22 листопада 2018 року був розірваний рішенням Сумського районного суду Сумської області (справа №587/2180/18).
Під час шлюбу, а саме 03 серпня 2006 року сторонами за спільні кошти було набуте у власність майно: житловий будинок площею 44,1 кв. м. разом із господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки площею відповідно 0,0375 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 0,1502 га для ведення особистого селянського господарства, а всього загальною площею 0,1877 га. Право власності на вищевказане майно було зареєстроване на ОСОБА_4 (а.с.12 21).
Після придбання житлового будинку разом із господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 сторони розпочали переобладнання та добудови вказаного житлового будинку, якими повністю змінили як зовнішній вигляд будинку, так і внутрішнє облаштування; було перероблено планування будинку, розміщення кімнат, розширено площу будинку з 44,1 приблизно до 140 кв. м. Будівництво будинку було закінчено у 2012 році. Подружжя, за спільні кошти разом здійснювали добудови та перебудови у житловому будинку, як капітальний, так і поточний ремонт, облаштовували подвір`я, господарські споруди, купували меблі, побутову техніку й інші речі, облаштовували житло для проживання сім?ї разом з сином. В період з 2006 року до початку 2017 року разом здійснювали оплату комунальних послуг за будинок. За рішенням Сумського районного суду Сумської області №587/2180/18 від 22.11.2018 шлюб між сторонами розірвано. Позивач залишилася проживати разом із спільною з дитиною, сином ОСОБА_6 в будинку за адресою АДРЕСА_1 .
16 липня 2019 року виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями а спорудами за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.198-202). У відповідності х технічним паспортом спірне домоволодіння складається з наступних приміщень та споруд: житловий будинок А1 площею 45.1 кв. м., житлова прибудова А2 площею53,6 кв .м., тамбур а3 площею 6,1 кв. м., ганок площею 2,7 кв. м., тамбур а4 площею 4, 2 кв.м., ганок площею 1,7 кв. м., сарай Г площею 24,5 кв. м., гараж Д площею 34,3 кв.м., погріб п/.г площею34,3 кв. м., навіс Е площею11,8 кв. м., хвіртка №1, ворота №2, огорожа №3, огорожа №4.
24 липня 2019 року ОСОБА_4 підписана декларація про готовність об`єкта до експлуатації, а саме: житлової прибудови літ. «А2», тамбура літ. « а3», « а4» та гаража літ. «Д» ( ар.с.192 - 195) .
Вартість спірного майна визначена позивачкою в розмірі 512311, 75 гривень, що не оспорюється відповідачем.
Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Договору щодо спільного майна сторони не укладали.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна.
У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказів, які б свідчили, що набуте сторонами за час шлюбу майно не може входити до спільної власності подружжя з підстав його придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто, суду не надано. Відтак, суд вважає, що сторони придбали вказане майно за спільні кошти подружжя, а тому спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу між сторонами.
Оскільки відповідно до положень ст. ст. 63,65, 70 СК України частки майна дружини та чоловіка вважаються рівними, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на Ѕ домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а також на Ѕ частину земельних ділянок.
Що стосується вимоги позивача про визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного майна, тобто проведення поділу спірного майна з відступленням від засад рівності часток подружжя у справі спільної сумісної власності, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Так, за нормами ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, які можуть за певних обставин бути підставою для застосування положень частини 2 статті 70 Сімейного кодексу України. Зокрема, позивачка не надала доказів на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Навпаки, позивачка не оспорювала той факт, що до моменту розлучення позивач надавав матеріальну допомогу на утримання як дитини, так і будинку, що також підтвердила суду свідок ОСОБА_5 ( мати відповідача). З копії трудового договору від 1 грудня 2015 року вбачається, що відповідач з 1 грудня 2015 року був прийнятий на роботу начальником виробництва ТОВ «Тверская стекольная компания» ( ар.с. 157, т.1).З наданих позивачкою квитанцій по сплаті коштів за комунальні послуги вбачається, що послуги за газопостачання, електропостачання сплачувала як позивачка ОСОБА_3 , так і відповідач ОСОБА_4 , а також їх син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т. 1 ар.с. 28-41). З листування, що вели між собою сторони вбачається, що під час спілкування сторони обговорювали питання необхідності придбання будівельних матеріалів для ремонту будинку, їх кількість та вартість, тощо( т.1 ар.с.147-156).
Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечував той факт, що на ремонт будинку позивачка витрачала лише свої власні кошти, як і те, що зазначені у видатковій накладній №0000265 від 11 червня 2019 року будівельні матеріали були використані на ремонт даху будинку.
Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок.
Крім того, у відповідності до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 243/5477/15-ц здійснені ремонтні роботи є невід`ємною частиною квартири( будинку) та не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому розподілу не підлягають.
Що стосується позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за комунальні послуги ( газопостачання та електропостачання), то в цій частині суд також не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Позивачем не надано жодних доказів того, що саме за рахунок власних коштів позивачка сплачувала комунальні послуги на суму 8 405 гривень. До позовної заяви позивачка додала квитанції про сплату комунальних послуг ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , тобто послуги за газопостачання, електропостачання сплачувала як позивачка ОСОБА_3 , так і відповідач ОСОБА_4 , а також їх син ОСОБА_6 .
Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60-71 СК України, ст. ст. 88, 212-215 ЦПК України, ст. 368 ЦК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0375 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1502 га для будівництва та обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 305, 20 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 8 500, 00 гривень.
Стягнути з ОСОБА_4 1446 гривень 53 копійки судового збору в доход держави.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Сумський районний суд Сумської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко