КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7485/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Яровенко Н.О. в м. Київ 25 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін-Тайм» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки.

Позов мотивовано тим, що з 22 червня 2016 року по 28 лютого 2020 року він працював в ТОВ «Ін-Тайм» на посаді менеджера з фінансового посередництва відповідно до наказу № 2717к від 27 квітня 2018 року, був звільнений з посади наказом 28124к від 28 лютого 2020 року, під час звільнення з ним не було проведено повний розрахунок. Незважаючи на те, що він звертався до відповідача з пропозицією виплатити заборгованість по заробітній платі, з моменту звільнення і до сьогодні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі за 2 місяці і не виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку тривалістю 25 днів.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 8026,75 грн. та компенсацію за невикористані ним 25 днів щорічної відпустки в розмірі 3945 грн., покласти на відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року позов частково задоволено, стягнуто з ТОВ «Ін-Тайм» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 3176,75 грн., в решті позову відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Ін-Тайм» в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн., на користь ОСОБА_1 - 1620 гр. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року в частині відмови в позові та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заробітної плати за лютий 2020 року зазначено те, що нібито суд позбавлений можливості встановити дану обставину, оскільки рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , наданий до позовної заяви, закінчується 27 січня 2020 року. Дані висновки суду вважав помилковими, оскільки банківська виписка сформована за період по 01 березня 2020 року, що безпосередньо в ній зазначено.

Спростовував висновки суду першої інстанції про відсутність доказів заборгованості відповідача перед позивачем за невикористану відпустку, оскільки вказані дані містяться в індивідуальних відомостях про нараховану заробітну плату з Реєстру застрахованих осіб Пенсійного фонду України, які наявні в матеріалах справи. Згідно даної відомості, в лютому 2020 року позивачу було нараховано до виплати 8795,12 грн., з якої 4850 грн. складає заробітна плата за лютий 2020 року, решта 3945,12 грн. є заборгованістю за невикористану відпустку. Розмір нарахувань за січень та лютий також підтверджується листом-відповіддю Пенсійного фонду України від 26 березня 2021 року.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що представником позивача в додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги № 01/10 від 23 жовтня 2020 року не конкретизовано вартість наданих послуг. Вважав дане твердження таким, що не відповідає обставинам справи, оскільки в п. 1 Додатку № 1 визначена конкретна вартість наданих правових послуг за підготовку позовної заяви в розмірі 6000 грн., на вказану суму був виписаний ордер, що є належним доказом визначення розміру та сплати вартості витрат на професійну правничу допомогу.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції задоволено позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за січень в розмірі 3176,75 грн., виходячи з того, що з відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, вбачається нарахування позивачу заробітної плати за січень 2020 року в розмірі 4850 грн., з яких відповідачем згідно довідки АТ «Таскомбанк» від 31 січня 2020 року виплачено лише 1673,25 грн., таким чином, у відповідача ТОВ «Ін-Тайм» наявна заборгованість по несплаченій заробітній платі перед позивачем за січень 2020 року в розмірі 3176,75 грн.

Законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України перевіряється апеляційним судом в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідач рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог також не оскаржував.

Оскільки судове рішення оскаржується в апеляційному порядку лише в частині відмови у стягненні заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та витрат на правничу допомогу, тому переглядається апеляційним судом тільки в цій частині.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що згідно записів в трудовій книжці ОСОБА_1 , він був працевлаштований в ТОВ «Ін-Тайм» на посаді менеджера з фінансового посередництва на підставі наказу № 2717к від 27 квітня 2018 року та звільнився з посади за згодою сторін з 28 лютого 2020 року згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу № 28124к від 28 лютого 2020 року (а. с. 7).

На а. с. 8 знаходиться довідка про нараховану заробітну плату, сформована засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 31 жовтня 2020 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 страхувальником ТОВ «Ін-Тайм» за січень 2020 року нараховано 4850 грн., в лютому 2020 року - 8795,12 грн.

На а. с. 9 - 11 знаходиться копія довідки АТ «Таскомбанк» від 31 жовтня 2020 року про залишок, заборгованість та рух коштів ОСОБА_1 за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2020 року, згідно якої остання виплата ТОВ «Ін-Тайм» на користь ОСОБА_1 здійснена 20 січня 2020 року в розмірі 1673,25 грн., деталі операції - заробітна плата та аванси за січень, ТОВ «Ін-Тайм» згідно відомості № 249 від 20 січня 2020 року.

На а. с. 12 міститься копія листа ОСОБА_1 , адресованого директору ТОВ «Ін-Тайм» про виплату заборгованості по заробітній платі, та докази направлення листа.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додано копію виписки з карткового рахунку ОСОБА_1 з АТ «Таскомбанк», копії листів-відповідей Пенсійного фонду України від 26 березня 2021 року та від 23 березня 2021 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не звернувся з клопотанням про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, не навів об`єктивних причин, які перешкодили подати йому вказані докази у встановлений законом строк, що є підставою для відмови у долученні додаткових доказів при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові про стягнення заборгованості по заробітній платі за лютий 2020 року та компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження зазначених обставин, як і доказів наявності у нього днів невикористаної щорічної відпустки.

Апеляційний суд не може погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною першою статті 83 КЗпП України та частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина перша статті 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

З матеріалів справи вбачається та відповідачем не спростовано, що в день звільнення ОСОБА_1 власником підприємства не було виплачено всіх сум, що належать йому до виплати.

На підтвердження наведених обставин і розміру належних до виплати сум позивачем надано довідку про нараховану заробітну плату Пенсійного фонду України та довідку АТ «Таскомбанк» про залишок, заборгованість та рух коштів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно п. 4, 5 розділу І Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд України, який є володільцем даних Реєстру застрахованих осіб. Реєстр застрахованих осіб забезпечує: облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та облік виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 2 розділу ІV Положення № 10-1, до облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а саме: відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомога та компенсація, на які нараховано і з яких сплачено страхові внески), що подаються роботодавцями, - підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно п. 2.2.12 розділу 2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, суми грошових компенсацій у разі невикористаних щорічних відпусток працівникам у розмірах, передбачених законодавством, входять до фонду оплати праці у складі фонду додаткової заробітної плати та є об`єктом для нарахування і утримання єдиного внеску.

Наведених вимог закону судом першої інстанції належним чином враховано не було, не надано оцінки наявній в матеріалах справи довідці Пенсійного фонду України про нараховану заробітну плату, яка відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування є належним та допустимим доказом розміру нарахованої заробітної плати, та із якої вбачається, що в лютому 2020 року позивачу нараховано заробітну плату в загальному розмірі 8795,12 грн., до структури якої входить нарахована відповідачем компенсація за невикористану відпустку, яка відображена у складі загальної нарахованої заробітної плати, та зроблено передчасний і помилковий висновок про відсутність вихідних даних, з яких можливо було б встановити кількість днів невикористаної відпустки та здійснити відповідний розрахунок.

Крім того, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції про відсутність можливостей перевірити обставини невиплати ОСОБА_1 заробітної плати за лютий 2020 року з тих підстав, що виписка по рахунку позивача, надана ним до позову, закінчується датою 27 січня 2020 року.

Судом першої інстанції не звернуто увагу, що з виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 з АТ «Таскомбанк» вбачається, що виписка сформована за період з 01 січня 2018 року по 01 березня 2020 року, при цьому остання виплата заробітної плати за вказаний період, що охоплює і виплату за лютий 2020 року, була здійснена 20 січня 2020 року в розмірі 1673,25 грн., тобто надана позивачем виписка є достатнім доказом для встановлення обставин, що мають значення для справи, а саме, що жодних виплат заробітної плати за лютий 2020 року відповідачем на час звільнення позивача здійснено не було.

Крім того, оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 23 жовтня 2020 року вартість послуг адвоката за підготовку позовної заяви становить 6000 грн., фактично згідно квитанції до прибуткового касового ордера позивачем оплачено 6000 грн. (а. с. 14 - 15).

На а. с. 13 наявний договір про надання правничої допомоги № 03/10, укладений 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_2, предметом якого є представництво інтересів клієнта в усіх судових органах; згідно п. 3 договору, розмір і порядок оплати за надані послуги визначається в додатках до даного договору щодо кожної справи, яку клієнт доручає адвокату.

На а. с. 14 наявний додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 03/10 від 23 жовтня 2020 року, згідно якого сторони визначили, що надання правничої допомоги адвокатом клієнту у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Ін-Тайм» оплачується, виходячи з розрахунку 6000 грн. за підготовку позовної заяви, підготовку інших процесуальних документів, участь в судовому засіданні оплачується, виходячи з розрахунку 2000 грн. за годину. Надання правничої допомоги включає в себе, зокрема, але не виключно, ознайомлення з матеріалами справи, розробку стратегії, підготовку позовної заяви, письмових відзивів, пояснень, клопотань, інших процесуальних документів, запитів, участь в судових засіданнях.

На а. с. 15 наявна копія квитанції до прибуткового касового ордера № 01/10 від 23 жовтня 2020 року, згідно якої ОСОБА_2 як ФОП, самозайнятою особою-адвокатом прийнято від ОСОБА_1 6000 грн. за договором № 3/10 від 23 жовтня 2020 року.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що в додатку № 1 до договору про надання правничої допомоги не конкретизовано вартість наданих послуг, оскільки види наданих послуг та їх вартість чітко визначені в п. 1 зазначеного додатку. Так, за підготовку позовної заяви вартість послуг адвоката погоджена в розмірі 6000 грн., що і було сплачено позивачем.

Таким чином, у матеріалах справи наявні належні докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, відтак воно не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Апеляційний суд при вирішенні даного спору виходить із того, що позивач перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, які припинені звільненням позивача 28 лютого 2020 року, однак повного розрахунку з позивачем при звільненні проведено не було і останнім надано докази заборгованості відповідача по заробітній платі та її розміру.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість і наявність підстав для задоволення позовних вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за лютий 2020 року та компенсації за невикористану відпустку в загальному розмірі 8795 грн., оскільки при звільненні позивача повний розрахунок з ним проведений не був, на момент ухвалення судового рішення судом першої інстанції відповідач заборгованість не виплатив.

Враховуючи, що частина витрат на правничу допомогу в розмірі 1620 грн. стягнута судом першої інстанції з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а апеляційним судом позов задовольняється в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню решта витрат на правничу допомогу в розмірі 4380 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із прийняттям нової постанови про задоволення позову та стягнення решти витрат, понесених позивачем на правничу допомогу, в розмірі 4380 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 лютого 2021 року в частині відмови в позові скасувати та прийняти в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін-Тайм» про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін-Тайм» (Запорізька область, Оріхівський район, м. Оріхів, вул. Йогана Янцена, 31 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за лютий 2020 року в розмірі 4850 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3945 грн. та судові витрати в розмірі 4380 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.