Справа № 157/1758/19
Провадження №2/157/5/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 рокумісто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк О.В.,

з участю секретаря судового засідання - Фесь Т.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачів - ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт, складений 15 жовтня 2007 року від імені ОСОБА_6 і посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Дудою Л.В. В обґрунтування вимог зазначає, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Запруддя Камінь-Каширського району Волинської області і його батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 його мати ОСОБА_6 померла у віці 85 років, після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається, зокрема, з земельної ділянки та житлового будинку АДРЕСА_1 . За життя, а саме, 15 жовтня 2007 року (за місяць до смерті) ОСОБА_6 зробила заповітне розпорядження, яким все належне їй на момент смерті майно заповіла у рівних частинах його сестрам: ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Дудою Л.В. Як йому стало відомо згодом, відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 отримали у спадщину у порядку спадкування за заповітом по 5/18 частин зазначеного житлового будинку, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прийняли спадщину згідно із ст. 1241 ЦК України у порядку спадкування за законом у розмірі по 1/12 частини кожен. Він як спадкоємець за законом внаслідок працездатного віку не отримав права на спадщину. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 померли. Дізнавшись про наявність заповіту ним здійснено заходи на отримання тексту заповіту. Отримавши та ознайомившись із змістом заповіту у нього виникли підстави щоб піддати сумніву законність заповіту. Оспорюваний правочин не відповідає вимогам законодавства, яке встановлює обов`язкові вимоги до форми посвідчувального напису на заповіті, зокрема, відсутні відомості, а відповідно й не мало місце те, що заповіт до підписання прочитано вголос заповідачем і власноручно підписаний останнім у присутності нотаріуса. Посилання на факт прочитання заповіту вголос заповідачем і підписання останнім, про що згідно з законодавством зазначається перед підписом у заповіті, відсутнє, що свідчить про невідповідність заповіту вимогам закону. Приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Дудою Л.В. проігноровано вимогу п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, згідно з якою у разі вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (у дома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та інше), із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Зазначені обставини свідчать про нікчемність заповіту.

Ухвалою судді від 2 грудня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження та постановлено розглядати справу порядку загального позовного провадження.

У відзивах на позовну заяву відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 просять у задоволені позову відмовити за безпідставністю вимог та пропуском позивачем строку позовної давності, і в обґрунтування заперечень зазначають, що на складення заповіту була воля спадкодавця і позивачу стало відомо про заповіт, коли померла мати, тобто ще у 2007 році, однак він пропустив загальний строк позовної давності 3 роки, який застосовується при оспорюванні заповіту і обчислюється з часу, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права, а також строк в один рік, який підлягає застосуванню у разі визнання заповіту нікчемним. Окрім того, у 2017 році позивач з подібним питанням звертався до правоохоронних органів, і нібито було порушено кримінальне провадження та їх викликали до слідчого, відбирали зразки підписів з метою перевірки факту підроблення заповіту.

У відповідях на відзиви відповідачів представник позивача ОСОБА_2 просить не брати до уваги наведених ними заперечень і зазначає, що ОСОБА_1 було ініційоване кримінальне провадження по факту підроблення заповіту від 15 жовтня 2007 року, в ході якого проводились необхідні слідчі дії та була проведена почеркознавча експертиза, яка з високим ступенем ймовірності підтвердила факт підроблення підпису заповідача в оспорюваному заповіті. Оскільки відповідачі констатують у відзивах той факт, що ОСОБА_1 не був присутній при складані заповіту, тому з цього можна зробити висновок про те, що у момент складання заповіту, а саме, 15 жовтня 2007 року були присутні самі відповідачі, адже їм достеменно відомо, чи був у цей момент ОСОБА_1 , а отже була порушена таємниця заповіту, його форма та посвідчення, оскільки у самому заповіті не вказано, що цей правочин посвідчується у присутності свідків. У межах зазначеного кримінального провадження по факту ймовірного підроблення заповіту, слідчим суддею Ковельського міськрайонного суду Волинської області 16 квітня 2018 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 і слідчого було зобов`язано надати матері кримінального провадження для ознайомлення позивачу, і через деякий час після проголошення слідчим суддею ухвали, позивач при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження вперше побачив оспорюваний заповіт, і таким чином дізнався про свої порушені права, а тому доводи відповідачів про пропуск строку позовної давності є безпідставними.

20 січня 2020 року відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 подали до суду заяви, у яких просять застосувати строк позовної давності, що є окремою підставою для відмови у позові, мотивуючи тим, що згідно з відповіддю представника позивача на відзиви, ОСОБА_1 побачив оспорюваний заповіт тільки у квітні 2018 року, хоча й знав про нього набагато раніше, та також мотивуючи і тим, що про існування заповіту позивач знав ще 10 років тому і на протязі цього часу неодноразово звертався до органів внутрішніх справ у м. Камені-Каширському та до поліції у м. Ковелі, і міг оскаржити заповіт у встановлений строк до суду, однак цього не зробив.

Ухвалою суду від 20 червня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено її до розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позовній заяві підстави і пояснили, що посвідчення заповіту відбувалося помічником нотаріуса при свідках, і свідками були самі ж спадкоємці, тому немає підстав стверджувати про наявність вільного волевиявлення у спадкодавця, не було дотримано вимог закону щодо форми і посвідчення заповіту, а тому правочин є нікчемним і наявні підстави для визнання заповіту недійсним.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_12 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали і пояснили, що підстав для задоволення позову немає, позивачем не доведено тих обставин, що їхня мати на час складення заповіту була психічно хворою людиною, на що він посилався у судовому засіданні як на підставу для визнання заповіту недійсним, заповіт був посвідчений нотаріусом у нотаріальній конторі і його зміст відповідав волі їхньої матері.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідачів та їх представника, свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновок, що у позові належить відмовити, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 у с. Запруддя Камінь-Каширського району Волинської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим повторно 15 травня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області.

Сторони по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_6 .

15 жовтня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу у Волинській області Дудою Л.В., згідно з яким усе своє майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не знаходилося і з чого не складалось заповіла в рівних долях відповідачам ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 9 лютого 2021 року, відповідачі є власниками по 5/18 частин кожен житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , які вони успадкували за заповітом після смерті їхньої матері ОСОБА_6 . Окрім того, спадщину після смерті останньої у порядку спадкування за законом прийняли ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , та кожному з них належить право по 1/12 частці на зазначений житловий будинок.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до ст. 1247 ЦК України загальними вимогами до заповіту є: складення заповіту в письмовій формі із зазначенням місця і часу складення; підписання заповіту особисто заповідачем та посвідчення заповіту нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України.

Згідно з п. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, (в чинній на час складення заповіту редакції), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

З матеріалів справи вбачається, що складений ОСОБА_6 заповіт був записаний за допомогою технічних засобів, у письмовій формі, у ньому зазначено час та місце його складання, місце підписання заповіту, підписаний заповідачем.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Позивачем та його представником не надано суду достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про те, що складений ОСОБА_6 заповіт підписано не нею, а іншою особою.

Пояснення у судовому засіданні свідка ОСОБА_13 про те, що під час підписання заповіту ОСОБА_14 допомагала виконати ОСОБА_6 підпис у заповіті, взявши руку останньої у свою руку і в такий спосіб був проставлений підпис на заповіті, та також і про те, що заповідач не спроможна була свідомо мислити, достовірними та допустимими доказами бути не можуть. Окрім того, як було встановлено у судовому засіданні, між свідком ОСОБА_13 та відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_4 мають місце неприязні відносини (про що він сам пояснив суду), пов`язані зокрема, із розірванням шлюбу між ним та дочкою відповідачки ОСОБА_8 - ОСОБА_16 , яка є також племінницею відповідачів ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

З цих же підстав не можуть бути достовірними та достатніми доказами пояснення свідка ОСОБА_13 про те, що заповіт підписувався у с. Калинівка у будівельному вагончику та у присутності помічника нотаріуса, якого він привозив особисто до місця складення заповіту, а не нотаріусом.

У заповіті зазначено місце його складення, а саме, м. Ковель, та місце його підписання у присутності нотаріуса Дуди Л.В., яка його посвідчила, - АДРЕСА_2 , і достатніх підстав вважати ці відомості неправдивими немає.

Посилання позивача на те, що нотаріуса ОСОБА_17 Ковельським міськрайонним судом Волинської області було притягнуто до кримінальної відповідальності за підроблення документів, не може свідчити про те, що мали місце подібні дії зі сторони нотаріуса під час посвідчення складеного ОСОБА_6 заповіту. Згідно з вироком суду від 14 листопада 2011 року, нотаріуса було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення дій, які не пов`язані з посвідченням зазначеного заповіту.

Згідно з ч. 2 ст. 1248 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.

Відповідно до ст. 1253 ЦК України свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Аналогічні вимоги містяться у п. 158 вищезазначеної Інструкції, якою зокрема передбачено, що у зазначеному випадку текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка.

Із складеного ОСОБА_6 заповіту вбачається, що цей односторонній правочин був прочитаний спадкодавцю ОСОБА_6 в голос нотаріусом.

У самому заповіті немає відомості про те, чим було зумовлене прочитання заповіту нотаріусом.

З пояснень у судовому засіданні свідка ОСОБА_9 вбачається, що позивач є рідним братом його батька, та коли він востаннє бачив бабусю ОСОБА_6 , що мало місце можливо за 3-4 роки перед її смертю, то у неї був поганий зір, остання могла себе агресивно поводити, погано пересувалася.

У складеному ОСОБА_6 заповіті, який, як зазначається в ньому, був їй прочитаний нотаріусом, не міститься відомостей про присутність свідків, про їх особи, підписи свідків у заповіті відсутні.

Зазначені обставини свідчать про недотримання вимог щодо посвідчення заповіту.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Достатніх, допустимих і достовірних доказів, які б свідчили про те, що заповідач ОСОБА_6 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності і її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі, суду не надано, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним як оспорюваного правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 1257 ЦК України нікчемним є заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

З огляду на встановлені судом вищенаведені обставини справи та з урахуванням зазначених норм законодавства, суд дійшов висновку, що складений ОСОБА_6 заповіт є нікчемним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання заповіту недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача, а тому у задоволенні позову належить відмовити.

Позивач та його представник у судовому засіданні також посилаються на те, що заповіт складався та зачитувався вголос у присутності інших осіб, зокрема спадкоємців, однак такі обставини не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Дійсно, нотаріальні дії мають вчинюватися у суворій відповідності з встановленими для даного органу або службової особи компетенцією і порядком їх вчинення, не допускаючи при цьому як потурання відхилення від зазначеного порядку, так і формального скасування нотаріальної дії, коли ці відхилення не вплинули на її вчинення. Зокрема, нотаріальна дія не може бути скасована лише з мотивів недодержання таємниці її вчинення, оскільки за правилами ст. 8 Закону України «Про нотаріат» правовим наслідком такого порушення є притягнення до встановленої законодавством відповідальності винних службових осіб.

Обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється на осіб, яким про посвідчення заповіту стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, свідків, та особу, яка підписує заповіт замість заповідача, а не на заповідача. Тому складання заповідачем заповіту в присутності інших осіб не може розцінюватися як порушення таємниці заповіту. Зазначений висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2019 року № 727/6176/16-ц.

Щодо доводів відповідачів про пропущення позивачем строку позовної давності, належить зазначити наступне.

Правила про позовну давність, встановлені Цивільним кодексом України, до позовних вимог про визнання угод недійсними застосовуються за умови, що право пред`явлення позову виникло лише після 1 січня 2004 року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі № 3-176гс14.

Не поширюється позовна давність на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду, прийняте за таким позовом, тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена в нормі закону. Таку правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 641/76/17.

З урахуванням вищезазначених обставин, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування у даному випадку, з огляду на встановлення нікчемності заповіту та вимогу позивача, яка не є належним способом захисту його прав та інтересів, строків позовної давності і відмови у позові з цієї підстави.

Крім того, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Оскільки в позові відмовлено, тому підстав для відшкодування позивачу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 4, 10-13, 76-81, 90, 95, 141, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , ОСОБА_8 (місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП - НОМЕР_4 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) про визнання заповіту недійсним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Апеляційна скарга подається через Камінь-Каширський районний суд Волинської області до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: https://km.vl.court.gov.ua/sud0304/gromadyanam/csz/.

Дата складення повного тексту рішення - 26 березня 2021 року.

Головуючий: О. В. Антонюк