МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 489/1853/20
Провадження № 22-ц/812/544/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Біляєвою В.М.,

за участі - позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 , його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року, постановлену під головуванням судді Рум?янцевої Н.О. в приміщенні того ж суду, про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

18 січня 2021р. позивачка ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом заборони користування транспортним засобом марки NISSAN NOTE, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 ОСОБА_3 та будь-яким третім особам, оголошення в розшук та примусового вилучення вказаного автомобіля у відповідача та/або будь-яких третіх осіб, у яких він знаходиться та передачі зазначеного автомобіля на відповідальне зберігання фізичній особі підприємцю ОСОБА_5 на автомобільну стоянку за адресою: м. Миколаїв, пр-т Героїв України, 24-А до набрання законної сили рішенням по даній справі.

Заява обґрунтована тим, що 05 жовтня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва було прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, у якому позивачка ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності на транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію, що становить 1/4 вартості цього транспортного засобу, в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої автотоварознавчою експертизою.

Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року Ленінським районним судом м. Миколаєва забезпечено позов, шляхом накладання арешту на транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, легковий хетчбек-В, номер шасі НОМЕР_2 . Ухвала була направлена на виконання до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Миколаївській області.

Однак позивачці стали відомі обставини, які свідчать про існування реальної загрози існування та цілісності предмету позову, а саме транспортного засобу марки NISSAN NOTE, 2007 року випуску, легковий хетчбек-В, номер шасі НОМЕР_2 , державний номерний знак « НОМЕР_1 », оскільки зазначений транспортний засіб з моменту винесення ухвали про забезпечення позову знаходиться у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_3 , який його постійно експлуатує, що призводить до його прискореного зносу, негативно впливає на його ринкову вартість (вона відповідно швидко зменшується), за умови експлуатації існує ймовірність і реальна загроза потрапляння зазначеного автомобіля в ДТП, його розукомплектування тощо, що може в кінцевому результаті призвести як до пошкодження, так і до повного знищення зазначеного автомобіля, а як наслідок до неможливості виконання рішення суду у разі його постановлення на користь позивачки.

Крім того, за отриманими позивачкою нещодавно даними, транспортний засіб відповідачем передано тертім особам та видано відповідну довіреність на право розпорядження зазначеним автомобілем.

Транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », неодноразово бачили в м. Одесі під керуванням незнайомого позивачці чоловіка, який його постійно та активно експлуатує, що також призводить до його прискореного зносу, негативно впливає на його ринкову вартість (вона відповідно зменшується) за умови експлуатації існує ймовірність і реальна загроза потрапляння зазначеного автомобіля в ДТП, його розукомплектування тощо, що може в кінцевому результаті призвести як до пошкодження, так і до повного знищення зазначеного автомобіля, а як наслідок до неможливості виконання рішення суду у разі його постановлення на користь позивачки.

За такого позивачка вважає, що застосовані судом заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказаний вище транспортний засіб, що є предметом спору, є недостатніми і не забезпечують в повній мірі збереження цілісності майна, що є предметом спору, та його ринкової вартості, а відтак можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

З метою збереження спірного майна позивачка вважає за необхідне вжити додаткові заходи забезпечення позову, а саме: заборонити користування спірним майном відповідачеві та будь - яким третім особам та оголосити в розшук і примусово вилучити спірне майно (транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, легковий хетчбек-В), у відповідача та/або будь-яких третіх осіб, у яких воно знаходиться, та передати зазначений транспортний засіб на відповідне зберігання фізичній особі підприємцеві ОСОБА_5 на автомобільній стоянці за адресою: м. Миколаїв, проспект Героїв України, 24/ «А».

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року заяву позивачки ОСОБА_1 , подану через її представника ОСОБА_2 задоволено частково. Заборонено ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам користуватися транспортним засобом NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 до вирішення спору та ухвалення рішенням судом. В решті вимог заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та відмовити в повному обсязі у задоволенні заяви позивачки.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржувана ухвала містить в собі заборону до не конкретизованих будь-яких інших осіб, відносно користування транспортним засобом до вирішення спору та ухвалення рішенням судом. При цьому суд не конкретизував про які будь-які інші особи йде мова, не зазначив їх ідентифікуючі ознаки, зокрема прізвища, ім`я, по-батькові, ідентифікаційні номери, адреси тощо. Із змісту прийнятої ухвали вбачається, що необхідно заборонити користуватися вищевказаним транспортним засобом крім ОСОБА_3 також практично всім іншим особам.

Тобто, ухвала про забезпечення позову як різновид виконавчого документу не містить в собі чіткої, ідентифікуючої інформації про інших боржників, будь-яких інших осіб, що не дає змоги державному виконавцеві за допомогою цієї інформації виконати ухвалу суду в цій частині. Не зрозуміло за якою правовою нормою та у якому порядку в цій частині необхідно здійснити виконавчі дії, щоб можна було вирішити питання в результаті про повне фактичне виконання або не виконання ухвали суду про забезпечення позову в цілому.

Вказує, що ухвала про забезпечення позову в супереч приписів ч. 2 ст. 4, ч.ч. 3, 5 ст. 431 ЦПК України містить декілька заходів примусового виконання рішення суду до декількох боржників, окремі із них не визначені та виконавчий документ по відношенню до них не має жодної інформації, в такому разі всі боржники, адже не тільки один ОСОБА_3 фігурує як особа щодо якої покладено рішенням суду заборону на вчинення певних дій, повинні сплачувати всі витрати, пов`язані із виконавчим провадженням тощо.

Також, апелянт звертає увагу, що через заборону користування транспортним засобом йому завдаються додаткові складнощі у виконанні своїх службових обов`язків по роботі, оскільки пересування на транспорті значно полегшує поставлені завдання по роботі. Більш того, його батьки є людьми похилого віку, мають хворобливий стан здоров`я, тому в умовах карантину, карантинних обмежень транспортний засіб слугує неабиякою допомогою. За логікою сторони позивача, можна стверджувати, що транспортний засіб може мати прискорений знос й тоді коли він не експлуатується. Посилається, що як на технічний знос, так і на вік транспорту не впливає його експлуатація чи ні.

Виходячи із обставин справи, апелянт вважає, що вказана ухвала прийнята за відсутності доказів, на підставі припущень, що він може зашкодити своєму майну, хоча він не зацікавлений в тому, щоб його транспортний засіб зазнавав більше зносу, ніж це може бути при штатній експлуатації. Через це також вважає, що прийняті заходи забезпечення позову в даному випадку є безпідставними.

На думку апелянта, в результаті прийнятих заходів забезпечення позову, фактично, в умовах необхідності його використання для цілей по роботі й на користь хворих батьків, суд першої інстанції надав перевагу іншій стороні, що ніяк не відповідає принципу рівності сторін.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

В відзиві зазначила, що не погоджуючись з ухвалою суду, апелянт на підтвердження своїх доводів не надав жодного доказу. Безпідставним є також ствердження відповідача, що він не був повідомлений про час і місце розгляду справи, оскільки із змісту ухвали вбачається, що сторони були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Посилається на те, що апеляційна скарга подана з пропуском строку на апеляційне оскарження.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, що і було зроблено судом.

В судовому засіданні відповідач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги.

Позивачка та її представник не визнали доводи апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а ухвалу суду- без змін.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про вжиття додаткових заходів забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 .

Позивачка просила визнати за нею право власності на транспортний засіб марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію, що становить ј частки вартості вказаного автомобіля в розмірі, згідно ринкової вартості, встановленої авто - товарознавчою експертизою.

Також судом першої інстанції встановлено наявність спору щодо визнання права власності на автомобіль марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 .

Приймаючи до уваги положення ст. 149, 150, 153 ЦПК України, роз`яснення Верховного Суду України, викладені в пунктах 4 та 6 постанови Пленуму №9 від 22.12.2006р., практику Європейського суду з прав людини, суд вважав, що виходячи з оцінки обґрунтованості доводів представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечення фактичного виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, заявлений вид забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися транспортним засобом NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, до вирішення спору та ухвалення рішенням судом є доцільним в межах даної справи та співмірним із заявленими вимогами.

Необхідність обрання даного виду забезпечення позову є обґрунтованою, так як невжиття даного виду забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього можливого рішення суду у разі відчуження відповідачем вказаного майна на користь третіх осіб.

В той же час суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для забезпечення позову шляхом оголошення вищевказаного транспортного засобу в розшук і передачі його на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, а саме фізичній особі підприємцю ОСОБА_5 на автомобільну стоянку за адресою: м. Миколаїв, пр-т Героїв України, 24-а до вирішення спору та ухвалення рішенням судом, оскільки до рішення суду по суті спору такі заходи забезпечення позову будуть не співмірними, такими, що істотно обмежують складові права власності особи на майно. Доводи позивачки про необхідність застосування зазначеного заходу забезпечення позову для цілей проведення експертизи є передчасними і не узгоджуються із підставами для забезпечення позову, визначеними нормою ст.149 ч.2 ЦПК України. Тому суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині слід відмовити.

Ухвала суду в частині відмови у забезпеченні позову шляхом оголошення вищевказаного транспортного засобу в розшук і передачі його на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, до вирішення спору та ухвалення рішенням судом, виходячи зі змісту апеляційної скарги відповідача, ним не оспорюється, що було підтверджено ним та його представником в судовому засіданні. Позивачка також не оскаржила ухвалу суду в цій частині в установленому законом порядку, тому в цій частині ухвала суду апеляційним судом не переглядається.

З іншими висновками, викладеними в ухвалі суду, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб ; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Суд правильно виходив з того, що матеріали справи свідчать про те, що між сторонами існує спір щодо розподілу майна подружжя, зокрема, автомобіля марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 .

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Як убачається з матеріалів справи позивачка 24 квітня 2020р. звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя, в якому просила припинити її право власності на автомобіль марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску та стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/3 частини ринкової вартості автомобіля.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2020 року у даній справі за заявою позивачки вже були вжиті заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, легковий хетчбек-В, номер шасі НОМЕР_2 .

06 жовтня 2020р. позивачка звернулася до суду з заявою про зміну предмету позову, в якому просить визнати за нею право власності на зазначений автомобіль та стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію у розмірі 1/4 частини ринкової вартості автомобіля.

18 січня 2021р. позивачка звернулася до суду з заявою про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом заборони користування транспортним засобом марки NISSAN NOTE, державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, відповідачу та будь-яким третім особам до набрання законної сили рішенням по даній справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року заява позивачки задоволена частково. Заборонено відповідачу та будь-яким іншим особам користуватися транспортним засобом NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 до вирішення спору та ухвалення рішенням судом.

Переглядаючи ухвалу суду в цій частині вимог, колегія суддів виходить з того, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на користування майном це перешкода у вільному користуванні майном.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів ст. ст. 11,12,81 ЦПК України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права відповідача, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам керувати транспортним засобом, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що такий вид забезпечення позову є доцільним в межах даної справи та співмірним із заявленими вимогами, а також з того, що невжиття даного виду забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього можливого рішення суду у разі відчуження відповідачем вказаного майна на користь третіх осіб.

Проте, суд не врахував, що неможливість відчуження відповідачем вказаного майна на користь третіх осіб уже забезпечена таким вжитим ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 квітня 2020 року заходом забезпечення позову, як накладання арешту на транспортний засіб марки NISSAN NOTE, державний номерний знак « НОМЕР_1 », 2007 року випуску, легковий хетчбек-В, номер шасі НОМЕР_2 .

В той же час будь - яких належних та допустимих доказів на підтвердження фактичних обставин, з якими позивачка пов`язує необхідність застосування додаткового заходу забезпечення позову, суду надано не було.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що оскільки вона та їх спільна з відповідачем дитина після припинення спільного проживання з відповідачем не мають можливості користуватися спірним автомобілем, то і відповідач не повинен ним користуватися до рішення суду у справі. Те, що відповідач передав автомобіль за довіреністю іншим особам, а також, що за кермом автомобіля в м. Одесі бачили незнайомого їй чоловіка, їй відомо зі слів інших осіб. Проте доказів цього у неї не має.

Відповідач категорично заперечував факт передачі автомобіля за довіреністю будь-яким третім особам, а також факт передачі автомобіля для користування іншим особам. При цьому він пояснив, що спірний автомобіль використовується ним для виконання службових обов`язків по роботі, а також для надання допомоги його батькам, які за віком та станом здоров`я потребують такої допомоги, зокрема, для відвідування лікарні. Посилався на те, що ствердження позивачки, що він може зашкодити своєму майну, є безпідставним, так як він не зацікавлений в тому, щоб його транспортний засіб зазнавав більше зносу, ніж це може бути при штатній експлуатації.

Дані ствердження відповідача позивачкою належними та допустимими доказами не спростовані.

Не надано позивачкою суду також доказів такого інтенсивного використання спірного автомобілю відповідачем (як то використання в якості таксі, тощо), яке призводить до його прискореного зносу, що може негативно вплинути на його ринкову вартість.

Отже посилання позивачки на зазначені обставини, а також на те, що за умови експлуатації автомобіля існує ймовірність і реальна загроза потрапляння зазначеного автомобіля в ДТП, його розукомплектування тощо, що може в кінцевому результаті призвести як до пошкодження, так і до повного знищення зазначеного автомобіля, а як наслідок до неможливості виконання рішення суду у разі його постановлення на користь позивачки, носять характер припущення. Проте, згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена і факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача з цього приводу є обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував і постановив помилкову ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам користуватися транспортним засобом NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 до вирішення спору та ухвалення рішенням судом.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З викладених вище підстав ухвала про забезпечення позову в частині забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь-яким іншим особам користуватися спірним транспортним засобом до вирішення спору та ухвалення рішенням судом, не може бути визнана законною та обґрунтованою, оскільки постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому в цій частині підлягає скасуванню.

В іншій частині ухвала суду не оскаржена учасниками процесу в установленому законом порядку, а тому не переглядається апеляційним судом. За такого підстави для скасування ухвали суду в цілому, а отже і задоволення апеляційної скарги в повному обсязі відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2021 року в частині вирішення вимог про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та будь-яким третім особам користування транспортним засобом марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 до набрання законної сили рішенням по даній справі - скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття додаткових заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 та будь-яким третім особам користування транспортним засобом марки NISSAN NOTE державний номерний знак НОМЕР_1 , 2007 року випуску, легковий хечбек-В, номер шасі НОМЕР_2 до набрання законної сили рішенням по даній справі - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року