Справа №: 164/1768/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 серпня 2021 року Маневицький районний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді Невара О.В.,

при секретарі Шумік О.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Маневичі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 11 січня 2000 року з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Маневицького районного суду Волинської області від 1 листопада 2018 року між ними було розірвано. Від даного шлюбу вони мають одну малолітню дитину: дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем. За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем за спільні кошти було набуто у власність житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку між ними не вирішено. Посилаючись на зазначені обставини, а також те, що з позивачем проживає їх спільна малолітня дитина, ОСОБА_4 просила визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду позовній заяві, просив визнати житловий будинок по АДРЕСА_1 об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, будучи завчасно у встановленому законом порядку повідомленою про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили, вважають їх необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просили відмовити. Заперечили, що житловий будинок по АДРЕСА_1 являється об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , оскільки був придбаний відповідачем 17 березня 1993 року, тобто задовго до реєстрації шлюбу з позивачем. Вважають, що позивачем в поданій до суду позовній заяві та її представником в судовому засіданні не доведено наявність визначених законом підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Заслухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували щодо розгляду справи у відсутності позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд ухвалив - проводити розгляд справи у відсутності позивача ОСОБА_4 .

Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку слід відмовити з наступних підстав.

Згідно з ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно з ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 128 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобов?язання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі.

Згідно з ст. 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім?ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з ст. 24 Кодексу про шлюб та сім?ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ст. 25 Кодексу про шлюб та сім?ю України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням зборів уповноважених членів колгоспу „Україна від 19 лютого 1993 року відповідачу ОСОБА_2 було надано дозвіл на придбання в особисту власність житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами. 17 березня 1993 року відповідачем ОСОБА_2 згідно нотаріально посвідченого договору було придбано в колгоспу „Україна житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 . 11 січня 2000 року було зареєстровано шлюб позивача ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_2 , який згідно рішення Маневицького районного суду Волинської області від 1 листопада 2018 року між ними було розірвано. Від даного шлюбу вони мають одну малолітню дитину: дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем. 9 червня 2009 року відповідачу ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу питання про поділ спільного майна подружжя в добровільному порядку між позивачем та відповідачем не вирішено. Зазначені обставини підтвердили представник позивача, відповідач та представник відповідача в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених судом рішення Маневицького районного суду Волинської області від 1 листопада 2018 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 9 червня 2009 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССО № 902881 від 10 червня 2009 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17 жовтня 2007 року, договору купівлі-продажу від 17 березня 1993 року, квитанції до прибуткового касового ордера № 135 від 15 березня 1993 року, акту приймання-передачі основних засобів від 12 березня 1993 року, витягу з погосподарської книги № 1 за 1998 рік по с. Велика Осниця Маневицького району Волинської області, виписки з протоколу № 1 зборів уповноважених членів колгоспу „Україна від 19 лютого 1993 року, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 квітня 2021 року, рішення виконавчого комітету Великоосницької сільської ради Маневицького району Волинської області № 23 від 26 червня 2003 року.

Згідно ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд при вирішенні заявлених позивачем вимог бере до уваги, що відповідно до ст. 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а також представити суду докази у підтвердження обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

Разом з тим, позивачем ОСОБА_4 в поданій до суду позовній заяві не вказано та її представником ОСОБА_1 в судовому засіданні не подано будь-яких належних доказів, які б підтверджували придбання житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , за час перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 , а також, що вказане нерухоме майно за час шлюбу з відповідачем істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат лише позивача ОСОБА_4 .

Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 133, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, ст.ст. 128, 227 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року), ст.ст. 22-25 Кодексу про шлюб та сім?ю України, ст.ст. 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна об?єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя районного суду О.В. Невар