Справа № 459/1568/21
Провадження № 2/459/711/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Новосада М.Д.

з участю: секретаря судового засідання Яковенко І.Л.

представника позивача Бруха А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Червонограді за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В :

26.05.2021 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить стягнути з ПАТ «Шахта «Надія» в користь позивача 75411,05 грн. заборгованості із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В його обґрунтування послався на те, що з 21.12.2016 по 23.11.2020 він працював у ПАТ «Шахта «Надія». При звільненні з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, яка складала 75411,05 грн. Крім того, просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ч.1 ст.117 КЗпП. Тому просить позов задовольнити з наведених підстав.

27.05.2021 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

25.06.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем пропущено строки пред`явлення щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо суми заборгованості по заробітній платі зазначеною позивачем не відповідає дійсності, оскільки згідно довідки від 18 червня 2021 року №15/677 заборгованість становить 52 404, 26 грн. Щодо співмірності виплати середнього заробітку зазначив, що станом на 24.06.2021 заборгованість по заробітній платі перед працівниками шахти загалом становить 30 415 627, 88 грн., що підтверджується копією відповідної довідки. Обгрунтовує, що майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітною плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. Тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

05.07.2021 року представник позивача адвокат Брух А.О. подав відповідь на відзив, в якому вказав, що станом на 05.07.2021 середній заробіток обчислюється виходячи з наступного: середньоденна заробітна плата позивача - 781,32 грн., кількість днів затримки розрахунку з 24.11.2020 по 05.07.2021 дорівнюватиме 151 календарних днів. Відповідно розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні станом на 05.07.2021 становить: 781, 32 грн. x 151 день дорівнюватиме 117 979, 32 грн. Водночас просив стягнути з Відповідача такий у розмірі станом на дату постановлення рішення суду. Вважає, що стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у такому розмірі є справедливим та пропорційним і підлягає до задоволення у повному розмірі. Щодо посилень представника відповідача на пропущення тримісячного строку, пояснив, що строк обраховується із дати проведення повного розрахунку, з огляду на триваючий характер правопорушення відповідача, який не провів повного розрахунку. Оскільки до 23.11.2020 позивач перебував на лікарняному, а 04.12.2020 вийшовши на роботу він звернувся до відповідача із заявою про звільнення, однак чомусь датою звільнення вказано 23.11.2020. Трудову книжку отримано позивачем 04.12.2020. Посилання представника відповідача на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу буде надмірно обтяжливим, вважає, що дані твердження є безпідставними та голослівними, оскільки позивачу протягом семи місяців не провели виплати заробітної плати.

У відповідності положень ч.5 ст.279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення, в яких вказав, що позов підтримує з підстав, вказаних у ньому. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку.

Позивач працював у ПрАТ «Шахта «Надія» з 21.12.2016 по 23.11.2020, що підтверджується копією трудової книжки.

Станом на час звільнення (23.11.2020) відповідачем не було виплачено заробітну плату позивачу за вересень, жовтень та листопад 2020 року, а також усі виплати які належали позивачу при звільненні.

Адвокатом було здійснено запит на ім`я відповідача за №11 від 27.04.2021 р. з метою надання довідки про розмір заборгованості по виплаті заробітної плати станом на дату звільнення із зазначенням періодів її нарахування та надання інформації про середньоденну заробітну плату Позивача. Однак станом на 25.05.2021 жодної відповіді отримано не було.

Згідно із довідкою за №15/677 від 18.06.2021 вбачається, що розмір заборгованості становить 52404,26 грн.. Розмір заборгованості у первинних позовних вимогах обчислювався виходячи із довідки ОК-5 наданої органами ПФУ, і був зумовлений бездіяльністю відповідача.

24.04.2021 сторона позивача звернулись до відповідача із заявою про проведення повного розрахунку із позивачем та адвокатським запитом, щодо надання інформації про розмір заборгованості по заробітній платі.

Відповідач надав довідку про розмір заборгованості та інформацію про середньоденний заробіток позивача лише із відзивом на позов.

Станом на 05.08.2021 р. відповідачем не проведено розрахунку із позивачем, а тому суд проводить розрахунок та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вказаних сум станом на дату ухвалення рішення, що становить: 781,32 грн. (середньоденна заробітна плата позивача за два останні місяці, які передували звільненню) х 174 днів (кількість робочих днів затримки виплати заробітної плати) = 135 894,00 грн..

Посилання відповідача на пропущення тримісячного строку суд вважає безпідставними, так як такий строк обраховується із дати проведення повного розрахунку. Судом встановлено, що відповідач на час розгляду справи судом не надав доказів про проведення повного розрахунку із позивачем. З позовної заяви слідує, що позивач висловлював директору усну вимогу, щодо проведення повного розрахунку із ним. Однак таких дій дирекцією шахти вчинено не було.

Твердження відповідача про відсутність його вини щодо невиплати заробітної плати позивачу суд також не приймає до уваги, так як судом встановлено, що організаційно-правовою формою діяльності Відповідача є ПрАТ. Згідно п.9 Статуту ПрАТ «шахта «Надія» є отриманням прибутку від здійснення господарської діяльності для задоволення інтересів акціонерів та працівників Товариства. Тому відповідач відповідальний за неналежну організації діяльності підприємства, що спричинило важкий матеріальний стан останнього. Відсутність дофінансування з боку держави також не можна вважати поважною причиною невиплати заробітної плати, адже відповідач є Приватним акціонерним товариством, діяльність якого спрямована на одержання прибутку.

Посилання відповідача на те, що стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу буде надмірно обтяжливим є безпідставними, так як в результаті дій відповідача позивачу не було виплачено належну йому заробітну плату за 7 місяців, що поставило його у скрутне матеріальне становище.

Згідно із ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Наведено відповідачем судовою практикою підтверджується право, а не обов`язок суду зменшувати розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за наявності декількох підстав з врахуванням розміру заборгованості по заробітній платі, принципів розумності та справедливості тощо.

Позивач стверджує, що в результаті невиплати заробітної плати був змушений звільнитись із роботи та шукати нової праці для того, щоб прокормити свою сім`ю.

Розмір заборгованості по заробітній платі перед позивачем становить 52404,26 грн.. Розмір середнього заробітку станом на 06.08.2021 становить 135 894,00 грн.

Відповідно до вимог ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як передбачено ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сума середнього заробітку (заробітна плата), належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) зазначила, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване також на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Такий висновок також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Позивач в позовній заяві просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати станом на день ухвалення рішення суду.

Судом проведений обрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати по день ухвалення судового рішення і такий становить - 135 894,00 грн..

Однак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача в користь позивача слід стягнути 70000 грн. середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Такий розмір стягнення не буде погіршувати матеріального становища сторін.

Відтак позов слід задовольнити частково.

На підставі приписів ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути по 908 грн. судового збору за кожну вимогу, що становить 1816 грн..

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 206, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Приватного акціонерко товариства «Шахта «Надія» (, 80086, Львівська область, Сокальський район, с. Сілець) про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь ОСОБА_1 52404,26 грн. заборгованості по заробітній платі та 70000 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Приватного акціонерного товариство «Шахта «Надія» в користь держави 1816 грн. судового збору.

В решті вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду області через Червоноградський міський суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 06.08.2021.

Суддя: М. Д. Новосад