Справа № 522/2259/21
Провадження № 2/522/5444/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Середи А.В.,

представника позивача Ковачова О.М.,

представник відповідачів в судове засідання не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору факторингу частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

05.02.2021 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси до Одеської регіональної дирекції ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору факторингу частково недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 20.08.2008 між ОСОБА_2 та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МІ 501/217/2008, згідно з яким ОСОБА_2 отримала у банку кредит у сумі 51 541,70 дол. США.

20.08.2008 між ОСОБА_1 та банком був укладений договір поруки № SR-501/217/2008, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань.

22.02.2013 між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір факторингу, відповідно до якого банк відступив фактору права, зокрема за кредитним договором від 20.08.2008 № ML-501/217/2008.

Позивач вважає, що зі змісту договору укладеного між відповідачами 22.02.2013 не зрозуміло, яким він є за своєю природою: договором відступлення прав вимоги чи договором факторингу, оскільки при передачі заборгованості банки повинні були розділити боржників на фізичних та юридичних осіб, відповідач- 2 не був суб`єктом до якого могло бути відступлено право вимоги за договором факторингу, не мав індивідуальної ліценції НБУ на право здійснення валютних операцій, договір не містить підпису та печаток сторін правочину. Відповідачами не підтверджено, що у момент укладання даного договору було перераховано суму вказану у договорі купівлі-продажу кредитного портфелю та самого факту вчинення відступлення прав новому кредитору, не направлено письмового повідомлення боржника про зміну кредитора, відповідач -1 не мав права передавати прав вимоги згідно умов прописаних в кредитному договорі, тому істотні умови договору факторингу від 22.02.2013 не відповідають вимогам, встановлених законом, з огляду на що позивач просить суд визнати недійсним договір факторингу в частині передачі боргу за кредитним договором від 20.08.2008 № ML-501/217/2008.

17.02.2021 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

15.03.2021 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

29.03.2021 судом постановлено ухвалу про витребування доказів, а саме належним чином завіреної копії договору факторингу від 22.02.2013 укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

16.04.2021 до суду від представника відповідача надійшло повідомлення про надіслання на адресу суду витребуваних матеріалів.

19.04.2021 до суду від представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшли письмові пояснення щодо позову, відповідно до яких, відповідач не визнає позов та просить суд відмовити у його задоволені, оскільки вважає, що договір факторингу укладений відповідно до вимог законодавства, а отже не підлягає визнанню недійсним.

19.04.2021 та 20.04.2021 до суду від представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшла заява про застосування строків позовної давності.

21.04.2021 до суду від представника відповідачів надійшли витребувані матеріали.

17.05.2021 до суду від представника позивача надійшло заперечення до заяви про застосування строків позовної давності.

03.06.2021 ухвалою суду (протокольною) закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

20.07.2021 в судове засідання з`явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, а від представника відповідачів ОСОБА_3 надійшла заява у якій вона просила суд здійснити розгляд справи за її відсутності та відмовити у задоволені позову.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20.08.2008 між ОСОБА_2 та АТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № МІ 501/217/2008, згідно з яким ОСОБА_2 отримала у банку кредит у сумі 51 541,70 дол. США.

20.08.2008 між ОСОБА_1 та банком був укладений договір поруки № SR 501/217/2008, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язалася відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором в повному обсязі таких зобов`язань.

22.02.2013 між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (фактор) та ПАТ«ОТП Банк» (клієнт) укладено договір факторингу, за яким у порядку та на умовах, визначених цим договором, клієнт передає (відступає) фактору права грошової вимоги на кредитний портфель, який включає в себе права грошової вимоги за кредитними договорами, а фактор здійснює фінансування клієнта за плату на умовах цього договору.

Згідно з п. 3.2. договору факторингу загальна сума заборгованості за кредитним договорами, що входять до кредитного портфелю, за виключенням кредитних договорів, зазначених в п. 5.2. договору, на дату набрання чинності складає 2 621 983,43 дол. США, 5 772 544,19 грн, 32 281,18 швейцарських франків.

Статтею 4 договору факторингу його сторони визначили, що на підтвердження факту передачі (відступлення) кредитного портфелю в момент укладення цього Договору клієнт зобов`язується передати фактору кредитні документи. Передача кредитного портфелю (з усіма кредитними документами) фактору підтверджується підписанням відповідного акту передачі документів сторонами цього договору.

22.02.2013 відповідачі підписали акт відступлення (приймання-передачі) кредитного портфелю, за яким клієнт відступив (передав), а фактор набув (прийняв) права грошової вимоги на частину кредитного портфелю, як визначено у статті 1 договору факторингу від 22.02.2013, укладеного між клієнтом і фактором та у додатку № 1 до договору.

Згідно витягу з додатку № 1 за договором факторингу, в тому числі, було відступлено (передано) право грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором від 20.08.2008 № МL 501/217/2008 (загальна сума основного боргу та загальна сума процентів у валюті договору 58 467,94 доларів США).

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.03.2014 позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-501/217/2008 від 20.08.2008 в розмірі 75 554 дол. США 83 центи, що за курсом НБУ станом на 30.07.2013 складає 603 909, 76 грн та складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 50 814,50 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30.07.2013 складає 406 160,30 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12 312,31 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30.07.2013 складає 98 412,29 грн, пені за прострочення виконання зобов`язань за період з 22.03.2012 по 22.03.2013 у розмірі 12 428,02 дол. США, що за курсом НБУ станом на 30.07.2013 складає 99 337,16 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму судового збору у розмірі 3 441 грн.

09.12.2017 ухвалою Апеляційного суду Одеської області заочне рішення залишено без змін.

У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

При цьому слід відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц тощо).

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Статтями 6, 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст. 626, 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суди повинні враховувати, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що згідно додатку від 03.12.2009 до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» остання має право здійснювати наступні види фінансових послуг без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства: надання факторингу.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності.

Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 вказаного Закону).

Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлена спеціальна норма, що регулює виключно порядок надання послуг факторингу. Вказаною нормою передбачено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог ЦК України та цього Закону.

У розумінні приписів частин першої та другої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (який був чинний на час укладення спірного договору факторингу) Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Отже, наявність ліцензії є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, при цьому право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до відповідача-2 за договором факторингу, не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 643/11542/15-ц зазначив, що за приписами статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитних договорів, а не договорів факторингу.

У постанові Верховного Суду від 11.12. 2019 у справі № 755/12702/16-ц вказано, що відсутність у юридичної особи ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями не може бути підставою для задоволення вимог щодо визнання договору факторингу частково недійсним, адже ліцензія є необхідною при укладенні кредитного валютного договору, проте право вимоги за кредитним договором, яке переходить до юридичної особи за договором факторингу не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії.

Таким чином, право вимоги за кредитним договором перейшло до ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що у ньому встановлено всі істотні умови для таких видів договорів, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів.

Підписуючи оспорюваний договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору на зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Належних та допустимих доказів того, що ПАТ «ОТП Банк» та/або ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договорів не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять, та позивачем не наведено.

Враховуючи те, що відповідачами під час укладання договору факторингу були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми оспорюваного правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, суд вважає, що правових підстав для визнання в судовому порядку частково недійсним договору фаткорингу немає.

Суд, здійснюючи дослідження судової практики, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 643/11542/21 від 26.06.2019 у справі №757/44011/15-ц, від 10.07.2019 у справі № 204/7396/15-ц, від 20.11.2019 у справі № 336/6704/13-ц, від 11.12.2019 у справі 755/12702/16-ц.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що є стала практика суду касаційної інстанції, яка застосована судом до спірних правовідносин та свідчить про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо визнання частково недійсним договору факторингу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує ст.141 ЦПК України та зазначає, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 81, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Одеської регіональної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» та Товариства з обмеженою відповідністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання договору факторингу частково недійсним відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складений протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 06.08.2021.