КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 361/1547/20 Головуючий у суді першої інстанції - Сердинський В.С.
Номер провадження № 22-ц/824/5887/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості по заробітній платі, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ФОПОСОБА_1 про визнання трудових відносин припиненими та стягнення заборгованості по заробітній платі, який мотивувала тим, що 01 лютого 2018 року вона була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду заступника головного бухгалтера з окладом 4300 грн, що підтверджується копією наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №1- від 01 лютого 2018 року та копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2018 року.

Вказувала, що впродовж 2018 року трудові відносини між сторонами здійснювались у відповідності до чинного трудового законодавства. Починаючи з травня 2019 року відповідач припинила виконувати свої зобов`язання по виплаті заробітної плати, що підтверджується копією виписки з рахунку позивача у АТ КБ «Приватбанк» за період з 01 січня 2019 року по 17 лютого 2020 року, копією витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7).

Разом з тим, ОСОБА_3 зазначала, що продовжувала виконувати свої трудові обов`язки, але комунікація з роботодавцем була порушена, оскільки остання перестала з`являтись в офісі. Пропрацювавши майже півроку без заробітної плати, позивач втратила матеріальну (економічну) та будь-яку іншу зацікавленість у перебуванні на посаді заступника головного бухгалтера у ФОП ОСОБА_1 та вимушена була шукати іншу роботу для забезпечення нормальних умов життя. Однак, влаштуватись на іншу роботу не мала змоги, оскільки рахувалася за постійним місцем роботи у відповідача та не могла отримати свою трудову книжку.

Так, 15 жовтня 2019 року ОСОБА_3 звернулася на офіційну адресу роботодавця з заявою про звільнення з посади заступника головного бухгалтера на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України, та просила у день отримання цієї заяви звільнити її з займаної посади з повідомленням відповідних державних органів про факт такого звільнення, перерахувати належні їй виплати на зазначений в заяві банківський рахунок та видати належним чином оформлену трудову книжку. Зазначено, що 05 листопада 2019 року вказаний лист повернувся позивачу за закінченням строку зберігання, що підтверджується копією листа з відміткою про повернення.

ОСОБА_3 в позовній заяві також посилалась на те, що відповідно до витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) вбачається, що з січня 2019 року її оклад збільшився та склав 7 000 грн на місяць. За вирахуванням податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% (1 260 грн) та військового збору 1,5% (105 грн) розмір чистого прибутку позивача складає 5 635 грн = 7 000 грн - (1 260 грн + 105 грн). Враховуючи, що останній платіж по виплаті заробітної плати був здійснений відповідачем 22 травня 2019 року у розмірі 2 561,36 грн, що підтверджується випискою з рахунку позивача, після чого заробітна плата позивачу не виплачувалась, то станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати складає 53 788,64 грн.

З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідач своєю бездіяльністю порушила її трудові права, зокрема право бути звільненою із займаної посади за власним бажанням, право на вільне обрання місця роботи на власний розсуд та право на оплату праці, а тому просила суд визнати трудові відносини між нею та ФОП ОСОБА_1 припиненими з дати подання позовної заяви та зобов`язати роботодавця видати належним чином оформлену трудову книжку, стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 53 788,64 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано трудові відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 припиненими з 15 жовтня 2019 року та зобов`язано роботодавця видати належним чином оформлену трудову книжку.Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 53 788, 64 грн. Стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно якої просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги мотивує тим, що судом не було наведено мотивів відхилення аргументів відповідача, зокрема щодо ненадання ОСОБА_3 доказів виконання своєї роботи, місця чи адреси, за якою позивач виконувала таку роботу, обсягу роботи, проведеного на посаді, разом з тим посилається на неналежність та недопустимість наданих позивачем доказів, оскільки копія наказу про прийняття на роботу та копія повідомлення про прийняття на роботу працівнику не видається та має зберігатись в його особовій справі. Тому апелянт вважає, що наявність у позивача вказаних документів свідчить про незаконне заволодіння ними й підтверджує факт неможливості виконання відповідачем вимог трудового законодавства щодо проставлення у трудовій книжці відомостей про звільнення працівника.

Вказує апелянт й на не наведення в судовому рішенні детального розрахунку заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню, зокрема не вказано кількість відпрацьованих позивачем днів, місяців за які підлягає здійснити розрахунок. Суд помилково процитував розрахунки та міркування позовної заяви, що не підтверджувались жодними доказами.

Окремо апелянт наголошує на наявності кримінального провадження за фактом заволодіння документами ФОП ОСОБА_1 , в тому числі й трудовими книжками працівників та вказує, що суду першої інстанції така інформація повідомлялась із метою довести факт відсутності можливості у відповідача внести запис про звільнення в трудову книжку позивача, оскільки така книжка перебуває у самого позивача.

Доводами апеляційної скарги є також те, що хоч між позивачем та відповідачем виникли трудові відносини, що підтверджується копією наказу про прийняття позивача на роботу №1-000000002 від 01 лютого 2018 року, однак наявність трудових відносин зумовлює лише виникнення самого обов`язку працівника у виконанні покладеної на нього роботи та кореспондуючого права вимагати у роботодавця виплати заробітної плати за виконану роботу, а у роботодавця виникає обов`язок щодо здійснення виплати заробітної плати та вимагати від працівника виконання покладеної чи обумовленої роботи. Тож апелянт вважає, що наявність самих трудових відносин не призводить до автоматичного виникнення обов`язку у роботодавця здійснювати виплату заробітної плати, без виконання працівником певних робіт та вказує, що на момент звільнення в травні 2019 року ОСОБА_3 отримала заробітну плату за фактичне виконання роботи, однак в подальшому не виконувала жодних трудових функцій, на роботу не з`являлась, а тому й заборгованості по виплаті заробітної плати не може існувати.

16 березня 2021 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідно до якого остання повністю не погоджується із доводами, викладеними в апеляційній скарзі, та просить апеляційний суд залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Представник позивача вказує, що неприйняття судом окремих доводів сторони не свідчить про незаконність чи необґрунтованість рішення, прийнятого на підставі повного та всебічного вивчення доказів та обставин справи.

Зазначає, що достовірний облік виконаної працівником роботи має забезпечити роботодавець, адже обов`язок доказування в межах трудових спорів лежить на працедавцеві. Разом з тим, апелянтом не надано доказів на підтвердження систематичного невиконання позивачем своїх трудових обов`язків або відсутності на робочому місці, не надано доказів про припинення трудових відносин з підстав невиконання ОСОБА_3 своїх трудових обов`язків.

ОСОБА_4 вважає маніпулюванням нормами законодавства тезу апелянта щодо не обов`язковості здійснювати нарахування заробітної плати без підтвердження факту виконання працівником своїх обов`язків, оскільки право на заробітну плату не нижчу від визначеної законом є гарантованим Конституцією України. Також позивач вважає неналежним доказом факту звільнення ОСОБА_3 надане ОСОБА_1 повідомлення про припинення трудових відносин від 14 травня 2019 року, оскільки працедавцем не було надано підписане повідомлення працівника про майбутнє звільнення за два місяці чи акту про відмову від підписання у присутності свідків, не було видано трудову книжку працівника під підпис, не проведено остаточний розрахунок та не надано сам наказ про звільнення. Всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, сторона позивача вважає намаганням відповідача уникнути відповідальності за недобросовісність, як роботодавця, в тому числі і фінансової.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката (Пісоцької О.А.), дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині що оскаржується апелянтом не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 мотивував своє рішення тим, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не було дотримано процедури звільнення працівників, зокрема, позивача ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 повинна була видати відповідний наказ про звільнення, копію якого вручити працівнику в день звільнення, провести повний розрахунок та видати належним чином заповнену трудову книжку, проте вказаного відповідачем зроблено не було. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що підстав вважати факт звільнення ОСОБА_3 таким, що відбувся, немає.

Крім того, судом першої інстанції також зазначено, що оскільки відповідно до витягу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7) з січня 2019 року оклад позивача ОСОБА_3 збільшився та склав 7000 грн на місяць, а матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснювала оплату праці позивача, за вируванням всіх податків та зборів, ОСОБА_1 зобов`язана виплатити ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у розмірі 53 788,64 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, яка здійснює діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту, консультування з питань оподаткування (основний), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.12).

ОСОБА_3 01 лютого 2018 року була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_1 на посаду заступника головного бухгалтера з окладом 4300 грн, що підтверджується копією наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №1- від 01 лютого 2018 року та копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2018 року (а.с.13-14).

В подальшому, засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 15 жовтня 2019 року звернулася до ФОП ОСОБА_1 із заявою про звільнення з посади заступника головного бухгалтера на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із неможливістю продовжити роботу через невиконання роботодавцем вимог законодавства про працю, що полягає у невиплаті заробітної плати. Також просила повідомити відповідні органи державної влади про її звільнення, здійснити належні ОСОБА_3 виплати при звільненні та видати трудову книжку (а.с.19-21).

ОСОБА_3 надала також копію виписки з її карткового рахунку НОМЕР_1 за період з 15 січня 2018 року по 11 лютого 2020 року, з якої вбачається, що 28 грудня 2018 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 1771 грн, 17 січня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2415 грн, 31 січня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 3220 грн, 15 лютого 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 3099,25 грн, 28 лютого 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2535,75 грн, 14 березня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2817,50 грн, 28 березня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2817,50 грн, 12 квітня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 3099,25 грн, 26 квітня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2535,75 грн, 22 травня 2019 року було нараховано заробітну плату від ФОП ОСОБА_1 у розмірі 2561,36 грн (а.с.15).

Матеріали справи також містять наданий відповідачем ОСОБА_1 скріншот її електронної скриньки, з якого вбачається, що вона надіслала електронного листа 14 травня 2019 року на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 із заголовком «припинення трудових відносин» (а.с.51), а також повідомлення про припинення трудових відносин з ФОП ОСОБА_1 , адресоване ОСОБА_3 , відповідно до якого повідомлено про припинення трудових відносин на підставі п.1 ст.40 КЗпП з 14 травня 2019 року у зв`язку із припиненням договірних відносин ТОВ «Бізнес продукт плюс» з ФОП ОСОБА_1 з 14 травня 2019 року (а.с.52, 95-96).

Відповідно до копії ухвали Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2019 року скаргу ОСОБА_1 про невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено. Зобов`язано відповідну посадову особу Броварського ВП ГУ НП в Київській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за фактом заволодіння 10 липня 2019 року групою осіб документами та особистими речами ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_1 від 10 липня 2019 року (а.с.57).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження 0002343 вказані відомості було внесено 16 серпня 2019 року (а.с.56).

Як вбачається із заявлених вимог в апеляційній скарзі, апелянт оскаржує рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, тому вказане рішення підлягає перегляду лише в цій частині.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_3 працювала на посаді заступника головного бухгалтера у ФОП ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Разом, із тим відповідно до положень статті 1 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 влаштувалась до ФОП ОСОБА_1 на посаду заступника головного бухгалтера з окладом 4300 грн, що підтверджується копією наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №1- від 01 лютого 2018 року та копією повідомлення про прийняття працівника на роботу від 31 січня 2018 року (а.с.13-14).

Відповідно до положень статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Стаття 24 Закону України «Про оплату праці» регулює строки, періодичність і місце виплати заробітної плати.

Так, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Вказані положення щодо строку виплати заробітної плати узгоджуються із статтею 115 КЗпП України.

Так, суд першої інстанції дійшов до висновку про недотримання ОСОБА_1 процедури оформлення звільнення найманого працівника ОСОБА_3 , оскільки відповідач по справі належним чином не повідомила позивача про звільнення, не оформила наказ про звільнення, не провела відповідного розрахунку із ОСОБА_3 при звільненні та не видала належним чином оформлену трудову книжку, як того вимагають положення чинного законодавства й відповідачем по справі ОСОБА_5 не оскаржується рішення в цій частині.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Отже, виходячи з положень Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Системний аналіз матеріалів справи дає підстави для висновку, що позивачем було заявлено вимоги про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, однак ОСОБА_3 не надала до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що остання виконувала свої трудові обов`язки саме з період який є спірним між позивачем та відповідачем. Не надано також доказів того, що ОСОБА_1 здійснювала нарахування заробітної плати ОСОБА_3 , проте не виплачувала останній., тобто позивачем не доведено факту наявності нарахованої заборгованості по заробітній платі.

Із клопотанням до суду щодо витребування у роботодавця відомостей щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачка до суду не подавала, як і не зверталася до суду із вимогами про зобов`язання роботодавця здійснити нарахування заробітної плати відповідно до виконаної нею роботи.

При цьому визнати обґрунтованими висновку суду першої інстанції щодо доведення позивачем вимог в частині заборгованості по заробітній платі у розмірі заявленому позивачем - 53788,64 грн. колегія суддів не може, оскільки зазначений розрахунок заборгованості здійснено самостійно позивачем без надання відповідних відомостей щодо виконання нею роботи у ФОП ОСОБА_1 у період з травня 2019 року по лютий 2020 року. Крім того задовольнивши вимоги позивачки про припинення трудових відносин з 15 жовтня 2019 року, суд без відповідних посилань на норми матеріального права стягнену заробітну плату по лютий 2020 року, тобто в період коли такі трудові обов`язки вже не могли виконуватися в силу ухваленого судом рішення про припинення трудових обов`язків з 15 жовтня 2019 року. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає рішення місцевого суду в частині визначення розміру заборгованості по заробітній платі не мотивованим.

Апеляційний суд враховує, що виплата заробітної плати здійснюється за умови виконання працівником своїх функціональних обов`язків, а враховуючи, що ОСОБА_3 не довела суду належними доказами факт того, що вона в оспорюваний період виконувала свої посадові обов`язки як працівник ФОП « ОСОБА_6 », а також що роботодавцем їй нараховувалася заробітна плата в цей період та не виплачувалася, тобто що існує така заборгованість по заробітній платі, тому колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог позивача про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 жовтня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків визначених ч.3 ст.389 ЦПК України..

Повний текст постанови викладено 05 серпня 2021 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв