Постанова

Іменем України

05 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 201/16990/16-ц

провадження № 61-1470св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу касаційну ОСОБА_3 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 1 138 200, 00 грн. ОСОБА_1 у квітні 2017 року уточнив позов, змінив особу відповідача ОСОБА_4 на правонаступника ОСОБА_2 .

На обґрунтування позову посилався на те, що 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 уклав договір з ОСОБА_5 про надання позики у розмірі 561 346, 80 грн, що еквівалентно 42 000, 00 дол. США, на строк до 22 серпня 2015 року.

21 серпня 2015 року внесено зміни до зазначеного договору позики, згідно з визначеними умовами ОСОБА_5 передано 925 260, 00 грн, що еквівалентно 42 000, 00 дол. США, строком до 22 серпня 2016 року.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після її смерті спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_2 . З огляду на те, що до ОСОБА_2 як спадкоємиці перейшли не тільки права, а й обов`язки померлої, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за зобов`язаннями спадкодавця ОСОБА_5 у розмірі 1 138 200, 00 грн.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 394 000, 00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи, ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 повернуто заявнику.

Постановою Верховного Суду від 22 липня 2020 року ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Направляючи справу для продовження розгляду, касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про те, що оскаржуваним рішенням місцевого суду не порушено права ОСОБА_3 , фактично надав оцінку доводам апеляційної скарги по суті, що можливе лише в межах відкритого апеляційного провадження, з дослідженням усіх обставин справи та оцінкою доказів на підтвердження чи спростування доводів ОСОБА_3 про порушення його прав оскаржуваним судовим рішенням.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_3 не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням відповідно до положень статті 352 ЦПК України вирішено питання про його права та інтереси.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_3 26 січня 2021 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Заявником як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначено, що оскаржуване судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки доказам на підтвердження порушення прав та інтересів ОСОБА_3 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року. Зокрема, виконавчою службою здійснюється примусове виконання зазначеного рішення, звернуто стягнення на все майно ОСОБА_2 , зокрема, на земельну ділянку та домоволодіння на АДРЕСА_1 , де заявник проживає і зареєстрований. В рахунок погашення заборгованості за судовим рішенням ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на зазначене майно.

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про виселення також й ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення із зазначеного домоволодіння. На переконання заявника, зазначені обставини свідчать про безумовне порушення його прав рішенням суду першої інстанції, що судом апеляційної інстанції не враховано.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У наданому відзиві позивач просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

ОСОБА_2 надала суду відзив, у якому просила касаційну скаргу задовольнити.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваної постанови апеляційного суду визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи в межах доводів касаційної скарги, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів у розмірі 392 000, 00 грн. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи, ОСОБА_3 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, зазначивши, що він є членом родини ОСОБА_2 (є чоловіком її доньки), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Будь-якого іншого майна у власності він не має. Домоволодіння, розташоване за зазначеною адресою, належить на праві власності ОСОБА_2 . У порядку примусового виконання оскаржуваного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2017 року приватним державним виконавцем зазначене домоволодіння передане на примусову реалізацію. Заявник посилався на відсутність у нього іншого житла, а тому вважав, що рішення безпосередньо стосується його прав та інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 була власницею квартири АДРЕСА_2 , яку вона заповідала 30 вересня 2014 року ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, до якої також увійшли зобов`язання за договором позики від 22 серпня 2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з претензією кредитора з дотриманням строків, встановлених законом.

Отже, з врахуванням того, що єдиною спадкоємицею після смерті ОСОБА_5 , яка звернулася із заявою про прийняття спадщини, є ОСОБА_2 , то саме вона має задовольнити вимоги кредитора ОСОБА_1 у межах вартості отриманого нею у спадщину майна.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Верховний Суд в оцінці оскаржуваної ухвали апеляційного суду врахував, що відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

За правилами частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вирішуючи питання про прийняття апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції має встановити, чи вирішувалося питання про права та обов`язки цієї особи.

У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, закриваючи апеляційне провадження, встановив, що ОСОБА_3 не є особою, яка брала участь у цій справі, та зазначив, що ним не доведено, що рішення суду у цій справі стосується його прав та інтересів.

В оцінці зазначеного Верховний Суд врахував, що, вирішуючи питання про те, чи стосується рішення у справі прав та інтересів осіб, які не залучалися до її розгляду, апеляційний суд має надавати комплексну оцінку усім доказам, наявним у справі, апеляційній скарзі та доказам, доданим до апеляційної скарги.

Предметом позову у справі, що переглядається, є стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , а ОСОБА_2 є правонаступником всіх прав та обов`язків після смерті ОСОБА_5 як її спадкоємиця.

Отже, ОСОБА_3 не є стороною договору позики та не входить до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_5 .

Як правильно зазначено судом апеляційної інстанції, під час розгляду справи не вирішувалося питання щодо права володіння, користування та розпорядження домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як примусова реалізація зазначеного майна відноситься до порядку виконання рішення суду, що не впливає на його законність та обґрунтованість.

Відповідно, оскаржуваним судовим рішенням у справі не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , а тому він не є особою, яка має право на апеляційне оскарження рішення суду про стягнення заборгованості.

ОСОБА_3 , звернувшись до суду із апеляційною скаргою, не навів достатніх та обґрунтованих доводів, підтверджених належними та допустимими доказами, що рішення у цій справі стосується його прав та інтересів.

Апеляційний суд оцінив належним чином доводи апеляційної скарги та додані до неї докази, зробив обґрунтований висновок, що рішення суду першої інстанції не стосується прав та інтересів ОСОБА_3 .

У досліджуваних правовідносинах апеляційним судом достеменно встановлено відсутність настання несприятливих наслідків для заявника.

Верховним Судом також враховано, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18) зазначено, що «суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю».

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , отже під час вирішення питання про закриття провадження апеляційний суд дотримався зазначених вимог.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що висновки апеляційного суду обґрунтовані належним чином, Верховний Суд вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд врахував, що з апеляційною скаргою звернувся не учасник справи, рішення суду у цій справі не стосується його прав та інтересів, ним не наведено та не обґрунтовано інших достатніх підстав для розгляду апеляційної скарги.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд встановив, що оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 12 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

І. Ю. Гулейков

В. В. Яремко