Житомирський апеляційний суд
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 296/12596/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Сингаївського О.Ю. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на те, що в період з 18 жовтня 2011 року по 15 січня 2015 року між нею та ОСОБА_3 було укладено сімнадцять договорів позики, за умовами яких відповідач отримав від неї в борг грошові кошти в загальному розмірі 25 095 202 грн. Однак позичальник не повернув борг в обумовлені договорами позики строки. Крім того, 15 січня 2015 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким поручитель зобов`язалася нести відповідальність в сумі 2 000 грн за неналежне виконання позичальником боргових зобов`язань. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь вказану заборгованість за договорами позики, а з ОСОБА_2 2 000 грн за договором поруки.

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 11 грудня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 24 225 027 грн, в тому числі: за договором позики від 22 листопада 2011 року в сумі 1 650 000 грн; за договором позики від 12 березня 2012 року в сумі 450 000 грн; за договором позики від 01 листопада 2012 року в сумі 1 926 000 грн; за договором позики від 01 листопада 2012 року в сумі 653 000 грн; за договором позики від 07 серпня 2013 року в сумі 1 750 000 грн; за договором позики від 07 серпня 2013 року в сумі 1 000 000 грн; за договором позики від 07 жовтня 2013 року в сумі 1 080 000 грн; за договором позики від 14 листопада 2013 року в сумі 1 160 000 грн; за договором позики від 02 січня 2014 року в сумі 1 818 000 грн; за договором позики від 01 березня 2014 року в сумі 1 222 000 грн; за договором позики від 01 березня 2014 року в сумі 1 915 000 грн; за договором позики від 01 червня 2014 року в сумі 1 356 800 грн; за договором позики від 01 червня 2014 року в сумі 2 126 227 грн; за договором позики від 15 січня 2015 року в сумі 1 330 000 грн; за договором позики від 15 січня 2015 року в сумі 4 788 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором поруки в розмірі 2 000 грн. В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором від 18 жовтня 2011 року, згідно з яким передано грошові кошти в сумі 563 775 грн з терміном повернення до 01 січня 2012 року, та за договором від 02 листопада 2011 року, згідно з яким передано грошові кошти в сумі 306 400 грн з терміном повернення до 01 січня 2012 року, відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування обставин по справі, а також порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що всі грошові кошти, отримані згідно договорів позики були використані нею і її чоловіком ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, за деякими договорами вона як дружина давала згоду на отримання позики та укладення договорів позики. Вказує на те, що її не було залучено до участі у розгляді справи в якості співвідповідача. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 30.06.2020 року, справа № 638/18231/15.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , її представник ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі, просили її задовольнити. ОСОБА_4 , зокрема, пояснила, що кошти позичались в інтересах сім`ї для будівництва будинку. У даний час ними будинок викуплено у ОСОБА_1 , яка набула право власності на нього за договором іпотеки.

Представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечили, вказали, що між сторонами було укладено інший договір позики та іпотеки, який не стосується даного предмету спору та цієї справи, а поданням апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 , як боржник, очевидно, через свою дружину ОСОБА_4 , намагається затягнути процес повернення позичених боргових коштів.

Інші учасники процесу у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Розглянувши справу в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з ч1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 вказувала, що рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року зачіпаються її права, оскільки вона перебувала з ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі на час укладення договорів позики і на даний час, а позика отримувалась в інтересах сім`ї.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики в загальному розмірі 24 225 027 грн. Змістом деяких договорів позики передбачено, що позичальник довів до відома позикодавця, а позикодавець взяла до уваги, що дружиною позичальника надана нотаріально засвідчена згода на позику грошей (т.1 а.с.9-25).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що договори позики не посвідчувались нотаріально, нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4 на отримання позики її чоловіком ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом щодо оспорювання договорів позики, в тому числі за їх безгрошовістю. Презумпція правомірності укладених між сторонами правочинів у встановленому порядку не спростована.

З пояснень відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції вбачається, що позика отримувалась в інтересах сім`ї для будівництва будинку. Окрім того, ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_1 , надаючи в позику кошти, мала намір отримати частку у статному капіталі Приватного підприємства «Немилянський цегельний завод».

Згідно заяви компетентним органам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , справжність підпису якого засвідчена приватним нотаріусом Новоград-Волинського нотаріального округу Плюйко В.П. 20 листопада 2015 року, останній передав належну йому частку у статутному фонді в розмірі 100% ПП «Немилянський цегельний завод», а також всі права та обовя`зки ПП «Немилянський цегельний завод» в рівних часках кожному (по 50%) гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т.1 а.с.70).

З Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 02.12.2015 засновниками ПП «Немилянський цегельний завод» в рівних частках є ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (т.1 а.с.63). Статутний капітал підприємства станом на 14.06.2008 року становив 10 500 000грн (т.1 а.с.63).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 оформила на себе право власності на будинок АДРЕСА_1 , право власності на який набула на підставі договору іпотеки від 22 листопада 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9503 (т.1 а.с.192-200).

З пояснень сторін у суді апеляційної інстанції встановлено, що спірний будинок повернуто у власність сім`ї ОСОБА_9 шляхом сплати суми його вартості ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на необхідність врахування судом правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15.

Так, Велика Палата у зазначеній постанові вказала, що положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_4 пов`язувала порушення своїх прав з тією обставиною, що спірні договори позики укладені в інтересах сім`ї, відтак вона повинна бути зобов`язаною за їх виконання.

Проте, особа, яка подала апеляційну скаргу не довела, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї та не підтверджено, що вона надавала згоду у письмовій формі на укладення договору позики.

Окрім того за спільними зобов`язаннями подружжя відповідає усім своїм майном, а тому поклавши на себе зобов`язання, ОСОБА_4 , навпаки погіршить своє матеріальне становище.

При розгляді справи апеляційним судом також враховується, що між подружжям відсутній спір про розлучення, розподіл спільного майна і т.д. Покладення обов`язку за зобов`язаннями лише на ОСОБА_3 не зачіпає інтересів ОСОБА_4 , оскільки відповідальність за борговими зобов`язаннями буде нести лише він, в частині, належного йому на праві власності, майна.

Відповідно доп.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 не довела, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки та в апеляційній скарзі чітко не зазначила, в якій частині оскаржуваного нею судового рішення (в мотивувальній та/або резолютивній) прямо вказано про її права, інтереси обов`язки, та про які саме.

Апеляційний суд звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження чим саме, в якій мірі оскаржуване рішення порушує права та інтереси ОСОБА_4 , не надано доказів які безумовні обов`язки покладені на неї оскаржуваним рішенням.

Таким чином, встановивши, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 , яка звернулась з апеляційною скаргою на це судове рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття апеляційного провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 362, 367, 368, 374, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 11 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.04.2021.

Головуючий Судді