КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/867/20 Головуючий 1 інстанція - Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/3224/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДСНС України у м. Києві, третя особа: Начальник Головного управління ДСНС України у м. Києві Ватолін Андрій Геннадійович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДСНС України у м. Києві, третя особа: Начальник Головного управління ДСНС України у м. Києві Ватолін Андрій Геннадійович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги мотивувала тим, що з березня 2017 року вона працювала на посаді начальника медичної служби аварійно - рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України у м.Києві.

Наказом по особовому складу за №710 від 15.10.2019 року її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України ( у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників).

Але в послідуючому, відповідач,зрозумівши, що видав наказ з порушенням вимог чинного законодавства наказом за №846 від 16 грудня 2019 р. вносить зміни до попереднього наказу про звільнення позивача та змінює дату звільнення з 15.10.2019 р. на 7 грудня 2019 р.

Підставою для внесення змін до наказу про звільнення були надані позивачем листи непрацездатності серії АДХ №640789 від 12 листопада 2019 року та серії АДХ №640790 від 13 листопада 2019 року.

Позивач вважає, що її звільнення відбулося з порушенням чинного законодавства, та фактично керівництво відповідача помстилося позивачу через принципову відкриту громадянську позицію позивача.

Просила поновити на посаді начальника медичної служби аварійно - рятувального загону спеціального призначення Головного управління ДСНС України у м.Києві з 7 грудня 2019 року.

Стягнути з відповідача Головного управління ДСНС України у м. Києві середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління ДСНС України у м. Києві, третя особа: Начальник Головного управління ДСНС України у м. Києві Ватолін Андрій Геннадійович про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилась на те, що наказ на звільнення з 07.12.2019 року, від 16.12.2019 року являється документом, виданим заднім числом, що не дозволило відповідачу своєчасно провести повний розрахунок та видачу їй у день звільнення передбачених законодавством документів, а саме копії наказу про звільнення. Більш того вказує, що день її звільнення згідно наказу саме 7.12.2019 року був вихідним днем (субота), що свідчить про порушення трудового законодавства України.

Зазначає, що звільнення з підстав, зазначених пунктах 1,2 та 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Вказує, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач дійсно пропонував позивачу вакантні посади на підприємстві.

Просила, скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що відповідно до наказу №240 від 3 квітня 2017 року позивача ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника медичної служби аварійно - рятувального загону спеціального призначення головного управління ДСНС України у м.Києві, на 0,5 ставки посадового окладу за сумісництвом з 10 квітня 2017 року.

Також встановлено, що в період часу з 5 жовтня 2017 року по 27 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 була звільнена від виконання службових обов`язків у зв`язку з укладанням контракту про проходження військової служби у ЗСУ на посадах офіцерського складу наказом на шість місяців ( наказ №271 від 6 жовтня 2017 року та №154 від 27 квітня 2018 року).

Так, 26.10.2018 рокунаказом №620 Державної Служби України з надзвичайних Ситуацій Охорони «Про здійснення організаційно- штатних заходів в організаційних структурах ДСНС» були здійснені організаційно - штатні заходи у межах кошторисних призначень на оплату праці організаційних структур ДСНС та внесені зміни до штатів в тому числі до Головного управління ДСНС України в м. Києві, відповідно до якого вилучається посада начальника медичної служби ( 1 од. ) та працівника медичної служби (1 од.).

Встановлено, що 12.08.2019 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення ( а.с.67).

Відповідно до акту від 12.08.2019 рокуОСОБА_1 відмовилася ознайомлюватися з запропонованими вакансіями вільнонайманих працівників, що були станом на 12.08.2019 р., серед яких була вакансія лікаря.

Також, встановлено, що 12 серпня 2019 року наказом за № 76 ОСОБА_1 було надано додаткову відпустку із збереженням заробітної плати, як учаснику бойових дій строком на 14 календарних днів з 13.08.2019 року.

Було встановлено, що на адресу позивача роботодавцем 9, 11 жовтня 2019 року були направлені повідомлення щодо сплину двомісячного терміну та чи остання не бажає працевлаштуватися на вакантні посади однак, зазначені повідомлення повернулися на адресу відповідача по закінченню терміну зберігання на почтовому відділенні.

Встановлено, що 15.10.2019 року було видано наказ за №710 про звільнення позивача з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України ( у зв»язку зі скороченням чисельності або штату працівників).

Так, 16.12.2019 рокупозивач звернулася з заявами до відповідача та надала листи непрацездатності, відповідно до яких ОСОБА_1 перебувала на лікарняному в період часу з 16.09.2019 року по 12.11.2019 року та в період часу з 13.11.2019 року по 6.12.2019 року.

Відповідно до останнього листа непрацездатності від 6.12.2019 року позивачу необхідно було стати до роботи 7.12.2019 року ( а.с.81, 82).

Так, 16.12.2019 року роботодавцем було винесено наказ №846, відповідно до якого були внесені зміни до наказу від 15.10.2019 року було видано наказ за №710 про звільнення позивача з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України ( у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників) та було змінено дату звільнення з 15.10.2019 року на 7.12.2019 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП відбулося на законних на те підставах та відповідності до законодавства про працю.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 Кодексу передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Також статтею 42-1. КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Відповідно до сталої судової практики, викладеної, зокрема, у Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

З матеріалів справи вбачається, що 26.10.2018 року наказом №620 Державної Служби України з надзвичайних Ситуацій Охорони «Про здійснення організаційно- штатних заходів в організаційних структурах ДСНС» були здійснені організаційно - штатні заходи у межах кошторисних призначень на оплату праці організаційних структур ДСНС та внесені зміни до штатів в тому числі до Головного управління ДСНС України в м. Києві,

Даним наказом в Головному управлінні було атестовано посаду головного фахівця відділу комплектування, проходження служби та організаційно-штатної роботи, ліквідовано медичну службу та створено сектор медичного забезпечення та медико-біологічного захисту, а в Аварійно-рятувальний загін спеціального призначення Головного управління вилучено посаду начальника медичної служби та створено пункт охорони здоров`я з одним лікарем.

Таким чином в державній службі надзвичайних ситуацій України та її підрозділах штати приведено у відповідність до вимог чинного законодавства України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ознайомити позивача з вищевказаний наказом, вручити попередження про наступне звільнення та ознайомити зі списком вакантних посад вдалося лише 12.08.2019 року, оскільки згідно табелів обліку використання робочого часу працівників Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління, ОСОБА_1 з 29.10.2018 року по 12.08.2019 року постійно перебувала на лікарняних. (а.с.115)

Також, з матеріалів справи вбачається, що листом від 09.10.2019 року № 32/912 Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління нагадав позивачу проте, що спливає двомісячний строк з моменту вручення їй попередження про наступне звільнення, однак зазначений лист повернуто за закінченням строків, зберігання.

Такий самий лист, але зі списком вакантних посад Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління направив позивачу 11.10.2019 року (лист від 11.10.2019 року № 32/3-ПЗ) в якому значилася посада лікаря, проте зазначений лист також повернуто за закінченням строку зберігання.

Колегія суддів, дослідивши обставини справи, враховує те, що від позивача жодних документів про перебування на лікарняному до Аварійно-рятувального загону спеціального призначення Головного управління не надходило, а також те, що нею не подано жодних заяв щодо призначення її на вакантну посаду, наказом Головного управління від 15.10.2019 року № 710 ОСОБА_1 звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, тобто жодних порушень відповідно законодавства про працю при звільненні позивача вчинено не було.

Окрім того, колегія суддів погоджуючись з правильним висновком суду першої інстанції, бере до уваги, те, що на підставі наказу державній службі надзвичайних ситуацій України від 26.10.2018 року за №620, який не оскаржувався позивачем відповідно до вимог чинного законодавства, зі штату Головного управління було вилучено посаду «начальник медичної служби» та введено посаду «лікар» а отже, посади на яку позивач просить її поновити не існує.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частинами 1,2 ст.83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

О.І. Сліпченко