КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/7224/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, компенсації за втрату частини заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 рокуу задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту з державною реєстрацією арешту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рухоме майно, а саме: екскаватор гусеничний (реєстраційний номер: НОМЕР_1 , марка DOOSAN SOLAR 225LS-V, рік випуску: 2008 рік, заводський номер: НОМЕР_2 ), заборони ТОВ «БУ-1 Прилуки», а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії щодо відчуження, міни, передачі в заставу, передачі у будь-який спосіб іншим особам рухомого майна, а саме: екскаватор гусеничний (реєстраційний номер: НОМЕР_1 , марка DOOSAN SOLAR 225LS-V, рік випуску:2008 рік, заводський номер: НОМЕР_2 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого судового рішення, місцевим судом зазначено про те, що заявник в якості підстави для забезпечення позову вказує на наявність у відповідача перед ним заборгованості з заробітної плати у розмірі 516 136,36 грн, середнього заробітку за час затримки при звільненні - 6 428,61 грн, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати - 39 948,75 грн та моральної шкоди - 10 000,00 грн, що в загальному розмірі становить 572 513,72 грн.

Однак, жодних належних доказів на підтвердження дійсного існування вказаної суми заборгованості та ухилення відповідача від виконання свого зобов`язання на час подання даної заяви до суду позивачем надано не було.

Також не надано й доказів на підтвердження вартості транспортного засобу про накладення арешту на який просить позивач, що позбавляє можливість суду визначити співмірність розміру заявлених до стягнення позовних вимог з вартістю майна відносно якого позивач просить вжити заходи забезпечення позову.

Окрім того, у заяві про забезпечення позову позивач посилається на те, що майно відносно якого останній просить вжити заходи забезпечення позову, а саме екскаватор гусеничний (реєстраційний номер: НОМЕР_1 , марка DOOSAN SOLAR 225LS-V, рік випуску: 2008 рік, заводський номер: НОМЕР_2 ) виставлений на продаж.

При цьому, будь - яких доказів на підтвердження вказаної обставини не надано, що спростовує його припущення відносно того, що вказаний транспортний засіб може бути у той чи інший спосіб відчужений (реалізований).

Таким чином, позивачем не доведено того, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

З огляду на вищевикладене, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити з огляду на її необґрунтованість, безпідставність та недоведеність.

Правовими підставами для ухвалення свого рішення місцевий суд зазначив, зокрема, положення ч. 1 ст. 153 ЦПК України, ч. 2 ст. 149 ЦПК України, ч. 1 ст. 151 ЦПК України, абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" , правового висновку, сформульованого у постанові Верховного Суду від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17, згідно якого достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

При цьому, просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 12 травня 2021 року позивач звернувся до суду із названим позовом, де просить стягнути із відповідача 572 513,72 грн ( а.с. 1-6 ).

Того ж дня, він подав заяву про забезпечення заявлених вимог у виді накладення арешту з державною реєстрацією арешту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на екскаватор гусеничний та заборони ТОВ «БУ-1 Прилуки», а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії щодо відчуження, міни, передачі в заставу, передачі у будь-який спосіб іншим особам зазначеного майна ( а.с. 7-10 ), яка 19 травня 2021 року залишена без задоволення ( а.с. 36-40 ).

Судове рішення з цього приводу оскаржено позивачем в апеляційному порядку 08 червня 2021 року ( а.с. 42-47, 51 ).

При вирішенні заявлених апеляційних вимог суд другої інстанції вважає за необхідне зазначити наступне правове обґрунтування.

Так, відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Статтею 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, у пункті 1 частини 1 якої передбачено, що позов може забезпечуватись накладенням арешту на майно та ( або ) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або оплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача ( заявника ).

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

У рішенні Дейвіда Горнсбі (David Hornsby) та Ади Енн Горнсбі (Ada Ann Hornsby) проти Грецької Республіки, № 18357/91, § 40 від 19 березня 1997 року, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece), Європейський суд з прав людини зазначив, що «право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін».

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на норми ЦПК України, особа яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 151 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що не застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову в частині накладення арешту на зазначене майно, є співмірним заявленим позовним вимогам, а його невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, враховуючи, що дійсно існує можливість зміни власника зазначеного майна, відтак заявлені ризики є реальними, і такий висновок ґрунтується на положеннях п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Інші, заявлені позивачем заходи забезпечення позову, зокрема, здійснення державної реєстрації арешту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рухоме майно, заборони ТОВ «БУ-1 Прилуки», а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії щодо відчуження, міни, передачі в заставу, передачі у будь-який спосіб іншим особам рухомого майна, з точки зору суду другої інстанції, є неспівмірнми із заявленими позовними вимогами та мають характер втручання в господарську діяльність апелянта, порушують право власності відповідача, унаслідок чого необхідно ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року в цій частині залишити без змін у відповідності до вимог ст.ст. 150, 375 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 43 Конституції України, рішення Європейського суду с прав людини від 03,05.2007 у праві «Бочан проти України, в частині ухвалення судового рішення про залишення без задоволення заяви позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту, на переконання апеляційного суду, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи у суді другої інстанції, а відтак - є обґрунтованими.

Відповідно, викладені у апеляції доводи щодо судового рішення про здійснення державної реєстрації арешту в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рухоме майно, заборони ТОВ «БУ-1 Прилуки», а також будь-яким іншим особам вчиняти будь-які прямі або опосередковані дії щодо відчуження, міни, передачі в заставу, передачі у будь-який спосіб іншим особам рухомого майна, суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, судове рішення в названій частині, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено у зазначеній частині ухвали.

Що ж до накладення арешту на зазначене майно, то суд другої інстанції прийшов до переконання про необхідність скасування ухвали в цій частині та вважає за необхідне ухвалити нове судове рішення про задоволення заявлених вимог з цього приводу згідно положень ст. 376 ЦПК України та названих норм матеріального та процесуального права..

При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, компенсації за втрату частини заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати та моральної шкоди, в частині залишення без задоволення заяви позивача про накладення арешту, скасувати і ухвалити за цими вимогами нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково. Накласти арешт на екскаватор гусеничний, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , марка DOOSAN SOLAR 225LS-V, рік випуску -2008 рік, заводський номер: НОМЕР_2 , належний на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «БУ-1 Прилуки».

Ухвалу суду в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову щодо реєстрації арешту та заборони ТОВ «БУ-1 Прилуки», а також будь - яким іншим особам вчиняти будь - які прямі або опосередковані дії щодо відчуження, міни, передачі в заставу, передачі у будь - який спосіб іншим особам рухомого майна, а саме: ескаватор гусеничний ( реєстраційний номер: 14221СВ, марка DOOSAN SOLAR 225LS-V, рік випуску: 2008 рік, заводський номер: НОМЕР_2 ), залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова