РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 572/1081/20

Провадження № 22-ц/4815/854/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач за первісним позовом,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом,

відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

третя особа з самостійними вимогами за первісним позовом,

позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року у складі судді Ведяніної Т. О., ухвалене в м. Сарни Рівненської області об 11 годині 30 хвилин, дата складання повного тексту рішення невідома,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем із 27 квітня 2004 року по жовтень 2018 року перебували в шлюбі, який було розірвано в судовому порядку. Під час перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу придбали майно, яке складається із будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 . Вказане будинковолодіння на праві власності було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .. У добровільному порядку провести розподіл нерухомого майна, належного сторонам, не вбачається можливим. Просила суд розділити між нею та ОСОБА_2 спільно набуте у шлюбі майно: житловий будинок з надвірними будівлями, розташовані по АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності між сторонами по справі на вказане майно та визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного будинковолодіння, а також вирішити питання розподілу судових витрат, стягнувши з відповідача на її користь понесені судові витрати.

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів в сумі 140250 грн. 00 коп. В обґрунтування позовних вимог вказував, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , є, відповідно, його сином та невісткою, які в 2010 році у ОСОБА_4 придбали житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не вистачало коштів на придбання вказаного будинковолодіння, ОСОБА_3 сплатив аванс за цей будинок у сумі 5 000 умовних одиниць, що підтверджено відповідною розпискою. Вказані кошти йому повернуті не були, хоча він ці кошти не дарував відповідачам. Просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 140 250 грн. безпідставно набутих коштів.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та позову третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено за безпідставністю заявлених вимог.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя вмотивоване відсутністю належних, достатніх доказів на підтвердження того, що спірне майно було придбане сторонами під час шлюбу, позивачка не подала доказів про перебування у шлюбі із відповідачем, а тому відсутні підстави для застосування щодо нього положень ст. 60 СК України, яка закріплює презумпцію спільної сумісної власності щодо набутого подружжям в період шлюбу майна.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів вмотивоване тим, що надані позивачем своєму синові і невістці кошти в сумі 5 000,00 умовних одиниць є за своєю суттю добровільною грошовою допомогою, яка не підлягає поверненню на підставі ч. 1 ст. 1215 ЦК України, якою обґрунтовано позов третьої особи із самостійними вимогами.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Ільїн Вадим Анатолійович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що під час судового розгляду справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заперечували факт придбання спірного майна під час перебування в шлюбі, а подана третьою особою позовна заява до обох із подружжя та її обґрунтування не залишають сумнівів у беззаперечності даної обставини. Третя особа ОСОБА_3 у своїй позовній заяві називає ОСОБА_1 своєю невісткою та стверджує, що гроші виділялися обом сторонам для придбання будинку та спільного проживання під час їхнього перебування в шлюбі. А в заяві про поновлення строків позовної давності ОСОБА_3 вказує, що порушення його права на витребування грошей від колишнього подружжя виникло після розірвання шлюбу. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 внаслідок недоведеності позивачем набуття у власність спірного будинку під час шлюбу та не висловив обґрунтування сумнівів щодо достовірності цих обставин. Питання перебування сторін у шлюбі та період існування шлюбних відносин судом не досліджувалося і в судовому рішенні не відображено. Розмір судових витрат складає 7213,77 грн., які полягають в сплаті судового збору в розмірі 2213,77 грн. та витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 5000 грн. Із цих підстав просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, в решті рішення суду залишити без змін, стягнути понесені апелянтом судові витрати.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено: у позові зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2007 року по жовтень 2018 року. На підтвердження такого факту позивачка документів не подала.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , форма власності приватна, частка ціла. Підставою набуття права власності вказано договір купівлі продажу. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію 18 липня 2011 року.

Будинковолодіння по АДРЕСА_1 складається із житлового будинку 1982 року забудови загальною площею 101 м2, а також господарських будівель, що підтверджується копією Технічного паспорту, виготовленого станом на 20 квітня 2011 року.

У відповідності до ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у ч. 4 ст. 41 Конституції України: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Вирішуючи питання поділ спільного майна подружжя, суд виходить з того, що відповідно частиною 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, визначено їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України).

Звертаючись із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя, ОСОБА_1 на підтвердження набуття відповідачем права власності на будинковолодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , надала Витяг про державну реєстрацію прав № 30650076, виданий КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» 18.07.2011 року. Зазначений Витяг містить відомості про набуття ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованим приватним нотаріусом Сарненського районного нотаріального округу Рівненської області за реєстровим № 624 від 01.07.2011 року. Інших доказів суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Виходячи з наведеного, відсутні правові підстави для визнання спірного будинковолодіння спільним сумісним майном подружжя, оскільки належних, достовірних та достатніх доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження того, що це майно було набуто відповідачем саме під час перебування у шлюбі із позивачем, не надано, не долучено до апеляційної скарги та судом також не здобуто.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт купівлі спірного будинковолодіння в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджують обставини надання третьою особою ОСОБА_3 частини коштів для придбання, апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги.

Так, відповідно до ч. 1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Судом встановлено на підставі пояснень учасників, що будь-яких договорів з приводу надання грошових коштів в сумі 5 000,00 умовних одиниць між ними не укладалось.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Надані третьою особою ОСОБА_3 грошові кошти є добровільною допомогою, яка надавалась фізичній особі іншою фізичною особою, а тому вони не підлягають поверненню як безпідставно набуте майно, відповідно до ст. 1215 ЦК України, якою обґрунтовано позов третьої особи.

Наведені обставини не є належним, тобто таким, що містить інформацію щодо предмета доказування, доказом на підтвердженням факту придбання спірного домоволодіння в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ..

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки фактично дублюють обґрунтування позовних вимог та зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ільїна Вадима Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 серпня 2021 року.

Головуючий Ковальчук Н.М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.