РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 562/2916/20

Провадження № 22-ц/4815/741/21

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Урвенська сільська рада Здолбунівського району Рівненської області; Здолбунівська районна державна лікарня ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області; Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області; Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2021 року (ухвалене у складі судді Кушніра О.Г.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Здолбунівської районної державної лікарні ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про зобов`язання передати у власність нерухоме майно,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Здолбунівської районної державної лікарні ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про зобов`язання передати у власність нерухоме майно.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у 1972 році їй та її чоловіку ОСОБА_2 , як працівнику Гульчанської дільничної лікарні ветеринарної медицини, було надано у користування частину відомчого будинку по АДРЕСА_1 , яка складається з чотирьох житлових кімнат, а інша частина є адміністративним приміщенням. З 24 квітня 1978 року в указаному житловому будинку було зареєстровано місце їх проживання, який вони утримували, сплачували квартирну плату, комунальні послуги та несли значні витрати на його покращення. Після смерті ОСОБА_2 вона зверталася із заявою до Урвенської сільської ради та Здолбунівської районної державної лікарні ветеринарної медицини із заявою про приватизацію житла, однак їй було відмовлено, а тому звернулася до суду за захистом своїх житлових прав.

Просить зобов`язати відповідачів безоплатно передати їй житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 у приватну власність.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Урвенської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області, Здолбунівської районної державної лікарні ветеринарної медицини Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області, Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про зобов`язання передати у власність нерухоме майно відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела про порушення належним відповідачем її прав на приватизацію житла, оскільки не зверталася до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, як до органу приватизації відомчого житла, чи створеного ним уповноваженого органу приватизації, який мав би встановити її право на приватизацію квартири, з відповідними заявами у передбаченому законом порядку. Відповідні рішення, у тому числі про відмову у приватизації житла, з наведенням відповідних мотивів, які б підлягали дослідженню судом, відповідач не приймав.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі вважає, що те, що вона не зверталася до Держпродспоживслужби із заявою про приватизацію не може бути підставою для відмови у позові. Держпродспоживслужба заперечувала щодо приватизації спірного житла у ході розгляду даної справи, що фактично свідчить про відмову у приватизації.

Вважає, що у суду першої інстанції були всі правові підстави для задоволення позову.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданих на апеляційну скаргу відзивах Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області та Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів просять залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з приватизацією житлового приміщення частини будинку по АДРЕСА_1 , у якому з 24 квітня 1978 року зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Користування спірним житлом відповідачами не оспорюється.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 жовтня 2019 року квартира по АДРЕСА_1 , житловою площею 85,7м2, належить державі Україна в особі Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, форма власності державна.

Підставами внесення державним реєстратором Сліпенком В.А. указаного вище запису у Державний реєстр відомостей про власника спірного житлового будинку слугувала заява уповноваженої особи ОСОБА_3 , а підтвердженням підстав виникнення права власності свідоцтво про право власності, видане 28 березня 2005 року Урвенською сільською радою Здолбунівського району Рівненської області.

Відповідно до ст. 2 ЖК УРСР завданнями житлового законодавства Української РСР є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією СРСР і Конституцією Української РСР права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Житлові відносини в Українській РСР регулюються Основами житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік та видаваними відповідно до них іншими актами житлового законодавства Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами житлового законодавства Української РСР (ст. 3 ЖК УРСР).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд, який включає, зокрема. жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

До житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (ч. 4 ст. 4 ЖК УРСР).

Частиною першою ст. 5 ЖК УРСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР (ч. 2 ст. 5 ЖК УРСР).

Судом встановлено, що спірний житловий будинок перебуває у віданні Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, за своїм статусом віднесений відомчого житлового фонду та на даний час відповідно до чинного законодавства в житловий фонд місцевих рад не переданий, що підтверджується заявою сільського голови від 11 січня 2021 року №44.

Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до положень частини 4, 5 ст.5 зазначеного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Підстави безоплатної передачі квартир (будинків) незалежно від розміру їх загальної площі передбачені ст. 6 Закону України "Про приватизацію житлового фонду".

Згідно ст. 8 Закону України "Про приватизацію житлового фонду", п. 13 "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Відповідно до ч. 9 ст. 8 Закону України "Про приватизацію житлового фонду" державний житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управлінні державних підприємств, організацій та установ, за їх бажанням може передаватись у комунальну власність за місцем розташування будинків з наступним здійсненням їх приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування згідно з вимогами цього Закону.

Відомості про передачу спірного житла у комунальну власність відсутні.

Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює управління об`єктами державної власності, що належить до сфери її управління, а тому за наявності в її повному господарському віддані відомчого житла мала вирішити питання щодо створення відповідного органу приватизації або передати таке житло в комунальну власність.

Зокрема, згідно п. 15 Положення підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Відповідно до пунктів 17, 18 указаного Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію, подає до органів приватизації такі документи:

заяву на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі;

копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним;

копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо);

довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі;

технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок;

копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку;

документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду;

копію документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності);

заяву-згоду тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі.

Орган приватизації, у разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані залежно від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, оформляє відповідні розрахунки та видає розпорядження органу приватизації щодо квартир (будинків), кімнат у комунальних квартирах чи готує проект рішення органу місцевого самоврядування щодо жилих приміщень у гуртожитках (п.22 Положення).

Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним.

До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч. 2 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч. 4 ст. 1 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду").

Позивач до Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, як до органу приватизації відомчого житла, чи створеного ним уповноваженого органу приватизації, який мав би встановити право позивача на приватизацію квартири, з відповідними заявами в передбаченому законом порядку не звертався.

Відповідні рішення, у тому числі про відмову у приватизації житла з наведенням відповідних мотивів, які б підлягали дослідженню судом, Держпродспоживслужба не приймала.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 1-3 ст.13 ЦК України).

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом.

Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст.16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 не довела про порушення належним відповідачем її прав на приватизацію житла, оскільки з даним питанням до останнього не зверталася

Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Наведені у апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, спростовуються встановленими судом обставинами справи та по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду, ґрунтуються на власному баченні обставин справи та трактуванні норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Заразом, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судовим рішенням на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (Hirvisaari v. Finland ("Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

За таких обставин, підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 18 березня 2021 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Гордійчук С.О.

Ковальчук Н.М.