КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/515/20 Головуючий у 1 інстанції - Гаврищук А.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4679/2021 Доповідач - Мараєва Н.Є.
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Заришняк Г.М., Рубан С.М.

Розглянули у порядку письмового провадження в приміщенні Київського

апеляційного суду

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про стягнення аліментів на утримання дітей

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., перевіривши матеріали справи,

обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01 червня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, 25 листопада 2006 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб у Центральненській сільській раді Миронівського району Київської області, про що зроблений актовий запис № 10, свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_1 від 25 листопада 2006 року (а.с. 7).

В шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 20 березня 2007 року (а.с. 8) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 від 15 березня 2011 року (а.с. 9).

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 12-13).

З наявної у матеріалах справи довідки № 02/42-190 від 24 квітня 2020 року, виданої Центральним старостинським округом №1 Миронівської міської ради вбачається, що діти проживають разом із позивачем в с. Центральне Миронівського району Київської області та знаходяться на його утриманні (а.с. 11).

Із довідки № 02-35-202 від 19 червня 2020 року Сотниківської сільської ради Бориспільського району Київської області вбачається, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 33).

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 є молодою, працездатною особою, а тому спроможна сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі, заявленому позивачем.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7,8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 181 СК України, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

У частинах першій - третій статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Законодавець визначив (п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України, ст. 183 ч.5 СК України), що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Судом встановлено, що позивач звернувся до суду із цим позовом 01 червня 2020 року, а тому, враховуючи зазначене, стягнення аліментів на дітей слід проводити саме з 01 червня 2020 року.

Отже, оскільки ОСОБА_1 є молодою, працездатною особою та спроможна сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі, заявленому позивачем, щомісяця, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що факт ухилення її, як матері від утримання дітей нічим не доведено та не обґрунтовано.

Вказує, що діти проживають зі своєю бабусею ОСОБА_5 , а вона раз у два тижні навідує дітей у бабусі, привозить їм продукти харчування, купує одяг та надає кошти.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним вище твердженням апелянта, оскільки звертаючись до суду із апеляційною скаргою, ОСОБА_1 не надала доказів того, що вона бере участь в утриманні дітей, надає їм кошти чи купує одяг та продукти харчування.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 березня 2015 року у справі №371/102/15-ц було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, однак, вказаним рішенням було відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визначення проживання дітей разом з їх батьком, ОСОБА_2 .

Рішенням Миронівського районного суду міста Києва від 16 березня 2015 року у справі №371/102/15-ц було відмовлено у задоволені позову в частині визначення місця проживання дітей разом з їх батьком, оскільки, додані позивачем докази не свідчили про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітніх дітей.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, із зазначеного вище вбачається, що ОСОБА_1 не заперечувала, щоб їхні з відповідачем діти проживали разом з батьком ОСОБА_2 та знаходились на його утриманні.

З матеріалів справи вбачається, що до апеляційної скарги ОСОБА_1 долучила заяву про виклик свідка.

Колегія суддів вважає, що зазначена вище заява не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення фактичних обставин справи та вирішення справи по суті.

Відповідно до телефонограми від 25 лютого 2021 року, апелянт ОСОБА_1 була повідомлена про відкриття апеляційного провадження за її апеляційною скаргою та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження (а.с. 81).

Отже, враховуючи зазначене, апелянт мала можливість подати до суду свої письмові пояснення та заперечення, щодо позову та оскаржуваного рішення.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з`ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 268, 352, 367, 368, 374, 375, 376, 381- 384, ч.1 ст.369 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: