ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1716/20Головуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/817/687/21 Доповідач - Гірський Б.О.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Гірський Б.О.

Суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І.

сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 595/1716/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року, ухваленого суддею Содомора Р.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом.

Позов мотивовано тим, що з 26.03.2007 року по 06.05.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі вони в інтересах сім`ї придбали по АДРЕСА_1 житловий будинок із надвірними будівлями і спорудами загальною площею 124,4 кв.м., житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0441 га. Титульним власником домоволодіння значиться ОСОБА_1 .

З огляду на неможливість добровільного поділу спільно нажитого майна, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частки спірного майна.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 124,4 кв.м., в тому числі житловою площею 29,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0441 га, кадастровий номер 0:02:003:0524, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 1244 грн. судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до переконання, що встановлені фактичні обставини справи та правовідносини, які виникли між сторонами, дають підстави для висновку про обґрунтованість позовних вимог і наявність підстав для їх задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким відступити від засади рівності часток подружжя та визнати за позивачем право власності на 1/4 частки спірного майна, врахувавши те, що нею одноособово здійснювалося погашення боргу за кредитними договорами, а отримані в кредит кошти були використані для придбання нерухомості, проведення ремонтних робіт та облаштування будинку. Також вказувала на ухилення позивача від участі в утриманні дітей, на неналежне виконання батьківських обов`язків, на зміну без її згоди місця проживання неповнолітнього сина, в результаті чого рішенням Окружного суду Седертерн м. Стокгольм Швеція було встановлено одиночну опіку над дітьми за нею, як матір`ю. Вважає дані обставини такими, що мають істотне значення і дають підстави відступити від засади рівності часток подружжя, у зв`язку з такою недобросовісною поведінкою позивача.

Відзив у визначений судом термін на апеляційну скаргу не надійшов.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Скиба Л.С. підтримала апеляційну скаргу в її межах, посилаючись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Дзьоба О.Б. проти доводів апеляційної скарги заперечили, вважають рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, позивач ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції пояснив, що шлюбні відносини між ними припинилися у зв`язку з тим, що відповідачка створила нову сім`ю і проживає за кордоном. Разом з нею проживає їх неповнолітня дочка, а син проживає разом із ним в Україні. Ніяких аліментних обов`язків у нього немає, оскільки ОСОБА_1 не порушувала такого питання. Щодо придбаного у березні 2013 року майна вказав, що також як і відповідачка був підприємцем, займався продажем запчастин до автомобілів, мав великі прибутки, а підприємницьку діяльність припинив вимушено в травні 2013 року, у зв`язку з закриттям магазину. Саме за кошти від їх підприємницької діяльності і було придбане спірне майно, а не за рахунок кредитних коштів, які брала дружина для іншої мети. В подальшому разом із дружиною їздили за кордон на заробітки. Майно було придбано в інтересах сім`ї і є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи апеляційної скарги вважає надуманими.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 26.03.2007 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане Відділом РАЦС Бучацького РУЮ Тернопільської області (а.с.7).

21.03.2013 року ОСОБА_1 укладено договори купівлі-продажу, за умовами яких вона прийняла у власність житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 124,4 кв.м., в тому числі житловою площею 29,1 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0441 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж житлового будинку було здійснено за ціною 117680 грн., а земельної ділянки за ціною 6703,20 грн.. Купівля зазначеного нерухомого майна здійснена за згодою другої сторони покупця - ОСОБА_2 (а.с.8-11).

З довідок АТ Альфа Банк №№18633-23.1; 18638-23.1 від 03.03.2021 р. та довідки №8 від 04.03.2021 року, виданої Бучацькою кредитною спілкою Самопоміч вбачається, що ОСОБА_1 в період з січня 2013 року по червень 2015 року укладала ряд кредитних договорів для споживчих цілей, а саме в січні 2013 року два кредитні договори, а в період з червня 2013 року по червень 2015 року ще чотири кредитні договори, зобов`язання за якими повністю виконані (а.с.40,41, 74).

06.05.2020 року Окружним судом Седертерн м. Стокгольм Швеція у справі №Т-14647-19 винесено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 03.02.2021 року у цивільній справі №595/1451/20 визнано дійсним на території України, а рішенням цього ж суду від 09.11.2020 року довірено ОСОБА_1 одиночну опіку над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.52-57).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що

спірне нерухоме майно набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу в інтересах сім`ї, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Підстави для відступлення від засади рівності часток подружжя відсутні.

Суд апеляційної інстанції погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки судом у повному обсязі з`ясовано права та обов`язки сторін, правильно встановлено фактичні обставини справи, на підставі яких дано належну правову оцінку та зроблено обґрунтовані висновки по суті позовних вимог.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок про застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договорами позики (постанова Верховного Суду України від 14.09.2016 року у справі № 6-539цс16).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно іззаконом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці четвертому пункту 30 вказаної Постанови, при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Аналіз наведених норм сімейного законодавства України дає підстави для висновку про те, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у разі вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи недоведеність відповідачем наявності, передбачених ст. 70 СК України, умов для відступу від засад рівності часток подружжя, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Твердження апелянта ОСОБА_1 про те, що для купівлі спірного майна нею було оформлено кредитні договори, платником за якими була лише вона, можуть створювати тільки відповідні зобов`язання для позивача, але ніяк не впливають на розмір часток.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам права та обставинам справи; підстави для його скасування в межах вимог, заявлених як у суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі, у апеляційного суду відсутні.

Судові витрати, у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід покласти на ОСОБА_1 , в межах сум, нею понесених.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах сум нею понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Ходоровський М.В.

Бершадська Г.В.