Справа № 308/6423/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 серпня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Мацунича М. В., Кондора Р.Ю.,

за участі секретарки судового засідання Балаж Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Цебрик Любомир Васильович, до ОСОБА_2 про виселення та заборону вчиняти певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року, ухвалене суддею Данком В. Й.,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Цебрик Л.В., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення та заборону вчиняти певні дії.

Позов обґрунтований тим, що він є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач, як колишній зять, самовільно незаконно зареєстрував місце свого проживання за цією адресою. За час проживання у даному будинку, відповідач членом сім`ї позивача не був, спільно однією сім`єю з ним не проживав, спільного господарства не вів, комунальні послуги не оплачував, спільного бюджету не мав та взаємних прав і обов`язків вони не мали. ОСОБА_2 постійно завдає йому моральної шкоди, неодноразово вчиняє насильство відносно його доньки, здійснює постійні сварки, моральне і фізичне насилля, що унеможливлює проживання з ним в одному домоволодінні. На вимогу звільнити зазначене домоволодіння відповідач не реагує, що змушує його звертатися до суду за захистом своїх порушених прав. До того ж відповідач має у власності інше житло.

Посилаючись на наведені обставини просив усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 із цього домоволодіння без надання йому іншого житлового приміщення, а також заборонити ОСОБА_2 перебувати на території зазначеного домоволодіння та земельної ділянки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні і розпорядженні ОСОБА_1 належного йому на праві приватної власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 (колишній АДРЕСА_2 ) шляхом виселення ОСОБА_2 із цього домоволодіння без надання йому іншого житлового приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 гривень судового збору.

Ухвалою судді Закарпатського апеляційного суду від 5 травня 2020 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на незаконність зазначеного рішення місцевого суду через порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх недоведеність та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам справи.

Скарга мотивована тим, що судом належним чином не звернуто увагу на необґрунтованість доводів позивача про начебто його самовільну реєстрацію місця проживання в спірному будинку та вселення у нього за відсутності згоди власника ОСОБА_1 , оскільки для наймача житла законодавство не вимагає отримання для реєстрації місця проживання такої згоди від власника житла чи іншого наймача.

Звертав увагу, що після розірвання у 2017 році шлюбу з донькою позивача він законно продовжував користуватися спірним житлом, від якого не відмовлявся та іншого житла в нього немає.

Наголошував і на те, що він набув право користування спірним житлом за законом як член сім`ї власника будинку, в якому проживав і зареєстрований був 25 років, а тому, усупереч конвенційним, конституційним і матеріальним нормам права, суд безпідставно виселив його зі спірного житла.

З огляду на це просив оскаржене рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні належного ОСОБА_1 на праві приватної власності домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 (колишній АДРЕСА_2 ) шляхом його виселення із цього домоволодіння без надання йому іншого житлового приміщення скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 представниця позивача ОСОБА_1 адвокатеса Ковальчук О.В. посилалась на її безпідставність та необґрунтованість, просила в її задоволенні відмовити, а оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 - адвокатеса Ковальчук О.В. апеляційну скаргу відповідача не визнала, просила таку залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явивися повторно, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Водночас від його представника - адвоката Лаврентьєва Ю.Г. 04.08.2021 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю 04.08.2021 о 14.00 у розгляді Ужгородським міськрайонним судом цивільної справи №308/5954/20, в якій він є представником відповідача Ренжин П.П. Зазначав, що у разі неможливості відкладення розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 на вказане судове рішення, підтримує її доводи та вимоги. Зважаючи на те, що доказів на підтвердження наведених у клопотанні обставин представником відповідача не додано, а повідомлені ним причини неявки колегія суддів не визнає поважними, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка відповідача та його представника не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідачку, представницю позивача ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про заборону ОСОБА_2 перебувати на території домоволодіння і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (колишній АДРЕСА_2 ), в апеляційному порядку не оскаржене, а відтак, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом у цій частині не перевіряється.

Судом установлено, що рішенням Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області від 11.05.1992 надано земельну ділянку із земель запасу для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 (а.с.23).

Рішенням виконавчого комітету Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області № 05 від 11.05.2018 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 присвоєно адресу житловому будинку в АДРЕСА_1 (а.с.24).

Цей будинок за адресою: АДРЕСА_3 (колишній АДРЕСА_2 ) належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 , що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 125800867 від 31.05.2018 (а.с.12).

Утримання вказаного будинку здійснюється позивачем, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій та чеків про сплату ним комунальних послуг.

З матеріалів справи вбачається, що у даному будинку зареєстрований та проживає відповідач ОСОБА_2 , який перебував у зареєстрованому шлюбі з дочкою позивача - ОСОБА_4 . Наведені обставини підтверджуються листом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за вих. № 156/02-17 від 19.10.2017; рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.10.2017 у справі № 308/6247/17; протоколами опитування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 від 15.05.2018.

Згідно з довідкою, виданою Ірлявською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області за вих. № 207 від 17.05.2018, до складу сім`ї ОСОБА_4 , жительки АДРЕСА_4 / входить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.30).

Відповідно до довідки, виданою Ірлявською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області за вих. № 208 від 17.05.2018, до складу сім`ї ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_4 / входить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.29).

Як убачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 125446640 від 28.05.2018, листа Келечинської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області за вих. № 60 від 01.06.2018, виписки з погосподарської книги, наданої Келечинською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області за вих. № 57 від 01.06.2018, то відповідач має як у приватній власності, так і відповідні права на інші житлові приміщення (а.с.13-16).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Приписами ч. 1 ст. 405 ЦК України врегульовано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналогічні положення закріплені й у ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР.

Правилом ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР констатовано, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать, виключно, дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 116 ЖК УРСР передбачено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення осіб, що самоправно зайняли жиле приміщення, пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 157 ЖК УРСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 44 рішення від 2 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями. У цій постанові зазначено, зокрема, що неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю, тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Подібні висновки викладені, зокрема і в постанові Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 639/4569/17-ц (провадження № 61-12784св19).

У цій справі установлено, що позивач ОСОБА_1 є одноосібним власником зазначеного домоволодіння.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 посилався на те, що він як чоловік ОСОБА_4 (доньки позивача й як член сім`ї власника будинку) правомірно набув права користування цим житлом, за згодою ОСОБА_1 , та яким продовжує законно користуватись і після розірвання з ОСОБА_4 шлюбу в 2017 році. Хоча відповідач не є членом сім`ї власника даного домоволодіння, спільне господарство з позивачем не веде.

Допитана в якості свідка в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 ствердила, що відповідач після розірвання шлюбу з нею у жовтні 2017 року й досі користується спірним житлом, комунальні послуги за яке не сплачує, а лише створює перешкоди позивачу у користуванні належним йому будинком, внаслідок чого порушує його майнові права.

Порушення майнових прав позивача внаслідок проживання у спірному будинку відповідача, який у розумінні ст. 64 ЖК України не є членом його сім`ї, вказує на можливість захисту цих порушених прав ОСОБА_1 відповідно до положень ст. 391 ЦК України.

Водночас оцінюючи доводи позовних вимог щодо можливості виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, колегія суддів також ураховує, зокрема наявність у приватній власності ОСОБА_2 частки квартири АДРЕСА_5 (а.с.13).

З огляду на це відповідач в установленому законодавством України порядку має право на проживання у зазначеній квартирі, а тому виселення його зі спірного домоволодіння не порушуватиме його прав, натомість сприятиме відновленню порушеного права позивача.

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності достатніми доказами свою вимогу, що переглядається в апеляційному порядку, яка знайшла своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Недоліки вирішення місцевим судом даного спору носять характер формальних міркувань та не впливають на правильність і справедливість ухваленого судом першої інстанції рішення.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтується на положеннях закону і фактичних обставинах справи, не суперечать ст. 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод й усталеній практиці ЄСПЛ та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржене рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, апеляційний суд не вбачає.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складання повного судового рушення.

Повне судове рішення складено 5 серпня 2021 року.

Суддя-доповідачка Судді