Справа № 263/1695/20
Провадження № 6/263/169/2021
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2021 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючої судді Ікорської Є.С.,

за участю секретаря Савченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

До Жовтневого районного суду м. Маріуполя надійшла заява ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа ОСОБА_2 .

На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 11 березня 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області виданий судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 07 лютого 2020 року, і до повноліття дитини. Вказує, що окрім сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , він утримує другу дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вважає, що розгляд вимоги ОСОБА_2 пов`язаний із необхідністю залучення інших заінтересованих осіб ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що є підставою для відмови у видачі судового наказу відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

У зв`язку із чим, заявник вважає, що судовий наказ виданий помилково, тому просить суд визнати судовий наказ Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 березня 2020 року у справі № 263/1695/20 таким, що не підлягає виконанню.

ОСОБА_1 у прохальній частині заяви просив розглянути заяву без його участі.

ОСОБА_2 надала заяву про розгляд справи за її відсутності та просила відмовити заявнику, що у відповідності до ч. 3 ст. 442 ЦПК України не є перешкодою для розгляду.

Фіксування судового процесу у порядку, передбаченому ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося у зв`язку із розглядом заяви за відсутності заявника та зацікавленої особи.

Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить з такого.

Судом установлено, що 11 березня 2020 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області виданий судовий наказ про стягнення із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 , аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення заяви про видачу судового наказу, тобто з 07 лютого 2020 року, і до повноліття дитини.

На підтвердження наявності другої дитини заявником надана копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками якого зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , актовий запис № 1628.

Відповідно до судового наказу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 березня 2018 року у справі № 263/1522/18 із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 09 лютого 2018 року до повноліття дитини.

Так, суд вважає, що обставини, на які посилається боржник, входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у даній справі, а також на юридичну оцінку обставин, що мають значення для вирішення справи, проте не могли бути встановлені під час розгляду заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів в порядку наказного провадження, а тому є істотними, такими, що ОСОБА_2 не вказала у своїй заяві, однак навіть з урахуванням того, що у даному випадку наявний спір про право діючим законодавством не передбачений порядок визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконання, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України,судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо зокрема заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 4).

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Статтею 170 ЦПК України передбачено, що боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пунктів 4,5частини першої статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Судовий наказ належить до видів виконавчого документу, у відповідності до ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зі ст. 173 ЦПК України, суд може зокрема визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню в порядку, встановленому статтею 432 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 432 ЦПК України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника, зокрема, визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, суд постановляє ухвалу. Якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Ухвала суду за результатами розгляду заяви може бути оскаржена у порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» є закінчення виконавчого провадження.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі на нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Вирішуючи питання щодо визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд вважає, що під іншими причинами, про які йдеться в частині другій статті 432 ЦПК України, слід розуміти, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Обов`язок боржника може припинятися з передбачених законом підстав. Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань, зокрема, містить глава 50 розділу І книги п`ятої ЦК України.

Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Станом на час надходження до суду заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню та на час вирішення судом цієї заяви, до суду не надходив ані судовий наказ з відміткою про його виконання, ні постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Жодної із перелічених підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заявником у заяві не наведено та у судовому засіданні не встановлено.

Таким чином, до підстав для невиконання рішення суду (визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню), відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає обов`язковість судового рішення як одну із основних засад судочинства.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За таких обставин, оскільки судом не встановлено визначених ч. 2 ст. 432 ЦПК України підстав, за наявності яких виконавчий лист може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви.

Як на момент видачі судового наказу, так і на момент розгляду даної заяви, батьківство ОСОБА_1 не ос порене, а тому в силу приписів ст. 180 Сімейного кодексу України батько зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок щодо утримання батьком першої дитини не може вплинути на забезпечення утримання другої дитини.

При цьому, оскільки ст. 170 ЦПК України не передбачено порядку скасування та оскарження судового наказу за вимогою про стягнення аліментів, а у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, та судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу, тому суд роз`яснює право заявника на звернення із позовом про зменшення розміру аліментів або із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами.

Керуючись ст. ст.258, 259, 260, 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, заінтересована особа ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Донецького апеляційного суду протягом 15 днів з дня складання повного тексту ухвали суду, шляхом подачі її до суду апеляційної інстанції через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області.

Суддя Є.С.Ікорська