Дата документу 29.03.2021 Справа № 333/730/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/730/20 Головуючий у 1-й інстанції: Холод Р. С.
провадження № 22-ц/807/859/21 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 12.02.2014р. між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 5 000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік (3,0 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, порушує вимоги кредитного договору, а саме, не виконує в обумовлені строки зобов`язання щодо сплати кредиту та відсотків. Посилаючись на вказані обставини, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути на його користь з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11 853,47 грн. та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Крилової О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість у зв`язку з невідповідністю висновків суду зібраним матеріалам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього

Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового

провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зі змісту статті 274 ч. 1 п.1 ЦПК України що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 12.02.2014р. ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Банк вважав, що на підставі вказаної анкети-заяви між ним та відповідачем виникли кредитні правовідносини, у яких відповідач заборгував банку 11 853,47 грн.

Так, згідно з наданим банком розрахунком, проведеним у відповідності до Умов і правил надання банківських послуг та Тарифів у Приватбанку, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15.12.2019 становить: 7 248,94 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1304,16 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит, 2 259,73 грн. нарахована пеня, а таж штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 540,64 грн. штраф (процентна складова).

Суд вказував, що згідно з витягом з Тарифів обслуговування кредитних карток, наданим позивачем, вбачається, що існує чотири види кредитних карток «Універсальна» з різними умовами кредитування. Однак з наданої копії анкети-заяви від 12.02.2014 не відслідковується, яку саме кредитну картку бажав отримати відповідач і яка сума кредиту йому необхідна. Та взагалі, яку банківську послугу замовила ОСОБА_2 у Приватбанку на підставі вказаної анкети-заяви, оскільки за даними розрахунку банку вперше сума кредиту з`являється у ньому 19.01.2018р.

Інших документів банком не надано, а анкета-заява взагалі не містила навіть вказівку

на намір відповідача щодо продукту, який вона бажала отримати у Приватбанку.

Не визнавши Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складовими кредитного договору як такі, що не підписані відповідачем, та за відсутності оформленого у письмовій формі кредитного договору, у якому були б погоджені його істотні умови, суд вважав безпідставними вимоги банку про стягнення заборгованості, яку банк визначив у відповідності до вказаних Умов та Тарифів.

В апеляційній скарзі банк посилається на те, що відповідач особистим підписом в заяві засвідчив, що приєднується до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а тому має місце договір приєднання, передбачений ст. 634 ЦК України, і суд в такому разі безпідставно не прийняв ці Умови як складові кредитного договору, підписання яких як публічно розміщених закон не вимагає.

Але колегія не погоджується з такими доводами скарги, та визнає висновки суду в цій частині обґрунтованими з огляду на такі обставини.

У відповідності до вимог ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у пись-

мовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, суд обґрунтовано не визнав Умови та правила надання банківських послуг, Витяг з яких долучено до справи, та Тарифи у Приватбанку, які надані банком для різних видів карток без зазначення, яка саме видана відповідачу, складовими кредитного договору між сторонами у справі, оскільки вони не підписані клієнтом.

Банк наголошує на тому, що їх підписання не є обов`язковим, бо такий вид договору є

договором приєднання, до умов якого приєднався відповідач, підписавши заяву від 12 лютого 2014р.

Але колегія вважає, що в цій частині суд обґрунтовано визнав, що Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювались самим банком в періоді з часу виникнення спірних правовідносин 12.02.2014р. до моменту звернення до суду з позовом 18.12.2020., тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. Також колегія вважає, що банк міг додати ті умови, які існували на час укладення договору, а розрахунки здійснити за іншими, які діяли у часі існування договірних відносин протягом шести років.

Тому визначальними та узгодженими між сторонами є тільки ті умови, які підписані сторонами, а таким документом є тільки анкета-заява від 12.02.2014р.

Між тим, зі змісту анкети-заяви не можна встановити, який продукт замовлено відповідачем у Приватбанку на її підставі, оскільки вона заповнена лише в частині персональних даних відповідача, а частина, у якій клієнт мав визначити тип чи вид картки та бажаний кредитний ліміт, не містить відповідних позначок ( а.с. 12).

До позовної заяви та в подальшому до ухвалення судом рішення суду першої інстанції банком було надано в матеріали справи лише наступні документи: розрахунок заборгованості ( а.с. 6-11), анкета-заява ( а.с. 12), Витяг з Тарифів ( а.с. 13), Умови та правила надання банківських послуг ( а.с. 14-30), паспортні дані відповідача ( а.с. 31), відомості про реєстрацію банку ( а.с. 32), копію банківської ліцензії ( а.с. 34), Витяг із Статуту ( а.с. 36-37).

Проаналізувавши вказані документи, суд визнав позовні вимогу банку необґрунтованими, оскільки жодних належних та допустимих доказів банком на підтвердження кредитних відносин з відповідачем та отримання ним кредитної картки і кредитного ліміту не надано.

З цими висновками повністю погоджується колегія, оскільки по вище вказаним документам, які банк визначив як доказову базу своїх вимог до відповідача, кредитні відносини не доводяться.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що кредитні відносини з відповідачем підтверджуються випискою про рух коштів, довідкою про отримання відповідачем карток, довідкою про кредитний ліміт, які ним додані до апеляційної скарги.

Але колегія з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч. 2 вказаної норми, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно з ч. 5 статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунутуються позовні вимоги.

У відповідності до ч.ч. 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Також передбачено частиною 9 зазначеної статті, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч. 7 статті 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета доказування з власної ініціативи.

З матеріалів цієї справи вбачається, що ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2020р. позовну заяву банку було прийнято до розгляду та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судові засідання, підготовче засідання не проводити. Перше судове засідання судом призначено на 23.03.2020р. ( а.с. 47).

Тому позивач мав долучити всі докази щодо предмету доказування до позовної заяви, але, принаймні, не пізніше першого судового засідання у справі, про яке був належним чином повідомлений ( а.с. 49).

Між тим, виписка про рух коштів, довідки про картки та кредитний ліміт надіслані банком до суду лише 26.11.2020р., тобто після ухвалення рішення по суті справи 06.10.2020р. При цьому, про всі судові засідання у справі банк був належним чином повідомлений.

З урахуванням вимог статей 83, 177 ЦПК України та відповідно до положень статті 367 ЦПК України, у апеляційного суду не мається підстав для прийняття Виписки про рух коштів, довідки про отримання відповідачем карток, довідки про кредитний ліміт, які додані банком до апеляційної скарги, на стадії апеляційного провадження за таких підстав: вказані документи позивачем не були долучені до позовної заяви, хоча є очевидним, що вони існували на цей час, а також до першого судового засідання; позивач не навів поважних причин неможливості їх подання суду І інстанції до прийняття судом рішення по суті справи, в той час як справа розглядалась протягом семи місяців, а судом тричі витребовувався оригінал анкети-заяви, який так і не наданий банком.

Крім того, апеляційний суд не вбачає винятковості цього випадку, т.я. банк не довів факту неможливості надання цих письмових доказів суду першої інстанції з причин, що

об`єктивно не залежали від нього, та навіть не посилався на будь-які поважні причини.

Також суду під час розгляду справи не було повідомлено банком про наявність цих документів та неможливість їх надання, та суд не міг їх витребувати та дослідити на свій розсуд, що прямо заборонено цивільно-процесуальним законом щодо збирання судом доказів без клопотання учасників справи. А відтак, колегія вважає, що банк скористався своїми процесуальними правами на свій розсуд, надавши відповідні докази на підтвердження позовних вимог, та не сповістив апеляційному суду тих фактів, що судом І інстанції чинились йому перешкоди у збиранні доказової бази, або неправомірно відмовлено у прийнятті цих документів без поважних на то причин.

При цьому, колегія наголошує також на тому, що Приватбанком подаються чисельні аналогічні позовні заяви до судів України, а тому він є обізнаним із вказаними процесуальними нормами щодо обов`язку довести свої позовні вимоги, щодо порядку збирання доказової бази та строків подання доказів, а також із тим, які саме докази необхідні для підтвердження та доведення його позовних вимог.

Зважаючи на все вищенаведене, підстав для прийняття та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги, які не було без поважних причин надано суду І інстанції, на стадії апеляційного провадження колегія не вбачає.

Крім того, від таких доказів не захищався відповідач, якому до ухвалення рішення в цій справі вони не направлялись банком, а тому вона не могла заперечувати проти них та висувати контраргументи щодо обставин, на доведення яких вони надавались.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України обов`язок доказування позовних вимог і подання у зв`язку з цим відповідних доказів покладається на позивача, у зв`язку з чим ним мають бути дотримані приписи статті 83, 177 ЦПК України, які не були виконані позивачем. А тому останній не довів на стадії розгляду справи судом першої інстанції, що, крім анкети-заяви клієнта від 12.02.2014р., маються інші підписані з відповідачем документи, у яких були узгоджені умови кредитного договору, а також не надано доказів про отримання на підставі вказаної анкети-заяви будь-якого продукту у банку, зокрема, кредитної картки та кредитного ліміту.

Колегія погоджується з посиланням суду при відмові в задоволенні позову банку на практику ЄСПЛ щодо дотримання принципу змагальності при здійсненні цивільного судочинства, який знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає.

Таким чином, колегія визнає апеляційну скаргу банку необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково

Постанова прийнята, складена та підписана 29 березня 2021 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.