справа № 754/9385/19 головуючий у суді І інстанції Клочко І.В.
провадження № 22-ц/824/7431/2021 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживача, визнання договорів припиненими, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив визнати кредитний договір № 431, укладений 03 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 , та іпотечний договір № 923, укладений 03 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 припиненими; зобов`язати відповідача звернутися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Меліхової О.В. із заявою про зняття з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна заборони відчуження однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , накладеної 03 серпня 2007 року за реєстраційним номером обтяження 5426275 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. на підставі укладення іпотечного договору № 923 від 03 серпня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 ; зобов`язати відповідача звернутися до державного реєстратора із заявою про припинення обтяження зазначеної квартири, зареєстрованого 03 серпня 2007 року до Державного реєстру іпотек за реєстраційним номером обтяження 5426462 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О.В. на підставі укладеного 03 серпня 2007 року іпотечного договору № 923 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» був укладений кредитний договір № 431, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі загальною сумою 60 000 доларів США із платою за користування кредитом 14 % річних, з кінцевим терміном погашення кредиту до 02 серпня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору 03 серпня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки № 923, згідно якого позивач передав банку в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року задоволено позов АТ «Державний ощадний банк України» та зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно виплатити заборгованість за кредитним договором у розмірі 434 434 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили 05 жовтня 2010 року, а 12 листопада 2010 року було видано виконавчий лист. 01 липня 2013 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва розстрочено виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року до 01 липня 2015 року. 26 липня 2017 року державним виконавцем Деснянського районного ВДВС міста Києва виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі виконавчого документа. У квітні 2017 року АТ «Державний ощадний банк України» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, а саме на вищезазначену однокімнатну квартиру. Позовні вимоги банк обґрунтовував тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушили умови ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 01 липня 2013 року про розстрочення виконання рішення суду, заборгованість за кредитним договором не погашена. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року та постановою Верховного суду України від 10 квітня 2019 року АТ «Державний ощадний банк України» відмовлено у задоволенні позовних вимог. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки припинив свою дію. Однак, в порушення ч. 3 ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідач свого обов`язку не виконав. 21 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогами вчинити відповідні зобов`язання, а саме вчинити всі необхідні дії для державної реєстрації припинення обтяження іпотекою квартири під АДРЕСА_1 . Однак, відповідач відмовив йому у задоволенні вимог, посилаючись їх на безпідставність. Незважаючи на виконання позивачем в повному обсязі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року та виконання взятих на себе зобов`язань перед відповідачем за кредитним договором, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки не виконав. Предмет іпотеки досі перебуває під обтяженням.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що при вирішенні справи поза увагою суду залишилися обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення справи по суті, а саме: заборгованість за кредитним договором обліковується в доларах США і погашення її здійснюється у валюті наданого кредиту. При надходженні коштів на погашення кредиту у гривні їх зарахування на рахунки з обліку кредитної операції здійснюється після конвертації їх валюту кредиту, тобто, долари США. Рішенням суду від 24 вересня 2010 року у справі № 2-2284/11 встановлено, що кредит надавався в доларах США, а сума заборгованості, яка підлягала стягненню, вказана в гривневому еквіваленті за курсом станом на 30 листопада 2009 року, оскільки наявна на момент вирішення справи судова практика не передбачала можливості стягнення заборгованості у іноземній валюті. Фактичне виконання рішення суду не може вважатися належним виконанням зобов`язання за кредитним договором, оскільки внаслідок валютних коливань та знецінення національної валюти за час виконання цього рішення сума сплачених за цим рішенням коштів не відповідає розміру заборгованості, що обліковується на рахунках з обліку даної кредитної операції, у зв`язку з чим за кредитним договором обліковується заборгованість у валюті кредиту. Після винесення рішення про солідарне стягнення заборгованості 17 квітня 2013 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» було укладено договір про врегулювання заборгованості за кредитним договором № 431 від 03 серпня 2007 року. Підписанням договору про врегулювання заборгованості іпотекодавець та позичальник зобов`язалися виконувати боргові зобов`язання за кредитним договором у порядку та строки, визначені договором про врегулювання заборгованості. Визнання договору про врегулювання та свого обов`язку виконувати його умови підтверджується тим, що з квітня 2013 року до квітня 2016 року боржником здійснювалися погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до умов договору про врегулювання заборгованості у валюті наданого кредиту в касі банку на поточний рахунок. Наданий позивачем ордер не може вважатися належним підтвердженням повноважень представника позивача у зв`язку з тим, що він не відповідає вимогам закону. Суд не мав законних підстав для відкриття провадження у даній справі, оскільки позовна заява підписана представником позивача, повноваження якого на звернення до суду та ведення даної справи в суді від імені та в інтересах позивача не підтверджені у встановленому законом порядку. Суд, застосовуючи при вирішенні справи ч. 4 ст. 82 ЦПК України, безпідставно не звернув увагу на положення ч. 7 наведеної статті закону, якою визначено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. У силу положень статей 598, 599, 609, 629 ЦК України наявність рішення суду про стягнення грошової суми за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та/або припинення зобов`язань, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також процентів, передбачених статтею 1048 цього Кодексу. Враховуючи, що за кредитним договором обліковується сума заборгованості, визначена у валюті кредиту, зобов`язання за кредитним договором не є припиненим, а, отже, й іпотека не є припиненою в силу свого похідного характеру від основного зобов`язання. При вирішенні даної справи судом неправильно застосовано положення ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 526, 599 та ч. 2 ст. 625 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено,що 03 серпня 2007 року між ОСОБА_2 та АТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 431, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі загальною сумою 60 000 доларів США із платою за користування кредитом 14 % річних, з кінцевим терміном погашення кредиту до 02 серпня 2017 року (а.с.7).

В забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, 03 серпня 2007 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 923, згідно якого останнім передано банку в іпотеку нерухоме майно, яке належить йому на праві власності, а саме однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором у розмірі 434 434 грн. 38 коп.

Вказане рішення суду набрало законної сили 05 жовтня 2010 року, а 12 листопада 2010 року було видано виконавчий лист.

01 липня 2013 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва розстрочено виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року до 01 липня 2015 року.

26 липня 2017 року державним виконавцем Деснянського районного ВДВС міста Києва ГТУЮ у місті Києві виконавче провадження закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі виконавчого документа.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року та постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.12-20).

У зв`язку із невиконанням АТ «Державний ощадний банк України» положень ст. 17 Закону України «Про іпотеку», 21 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогами вчинити відповідні зобов`язання, а саме вчинити всі необхідні дії для державної реєстрації припинення обтяження іпотекою квартири АДРЕСА_1 (а.с.21).

Листом від 26 квітня 2019 року вих. № 100.19-07/36271/2019-26 АТ «Державний ощадний банк України» було відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 , які викладені у претензії від 21 березня 2019 року (а.с.23).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір та іпотека є припиненими. Наявність заборони відчуження належного позивачу нерухомого майна порушує його право на розпорядження належним йому майном, яке гарантоване ст. 319 ЦК України.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону обтяження нерухомого майна підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, наявність заборони відчуження належного позивачу нерухомого майна, порушує право позивача на розпорядження належним йому майном, яке гарантоване ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2021 року та постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 754/5253/17 у справі № 754/5253/17 зазначено, що «… колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі… Таким чином, суди попередніх інстанцій, розглядаючи та вирішуючи позов ПАТ «Державний ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки заборгованість за кредитним договором № 431 від 03 серпня 2007 року, яка достроково стягнута за рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 вересня 2010 року погашена в повному обсязі, що свідчить про припинення кредитного зобов`язання й зумовлює припинення іпотеки з огляду на її похідний характер та унеможливлює звернення стягнення на предмет іпотеки».

Тобто, судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що заборгованість за кредитним договором погашена в повному обсязі. У зв`язку з цим, зобов`язання ОСОБА_1 , що виникли на підставі договору іпотеки, вважаються припиненими, а, відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Посилаючись в апеляційній скарзі на наявність заборгованості за кредитним договором, відповідач не звернув увагу на зазначені обставини та не врахував, що суд відмовив у зверненні стягнення на предмет іпотеки саме з підстав погашення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі та припинення у зв`язку з цим кредитного зобов`язання.

АТ «Державний ощадний банк України» вказує також на наявність між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» договору про врегулювання заборгованості за кредитним договором від 03 серпня 2007 року, погашення боржником заборгованості за кредитним договором відповідно до умов договору про врегулювання заборгованості, облік заборгованості за кредитним договором в доларах США та погашення її у валюті наданого кредиту.

Однак, вказані обставини були предметом дослідження під час розгляду справи № 754/5253/17 і суд дав їм відповідну правову оцінку.

Відповідач також вважає, що наданий позивачем ордер не може вважатися належним підтвердженням повноважень представника через невідповідність вимогам закону, оскільки із ордеру вбачається, що він виданий на підставі договору, відмінного від того, що надано позивачем на підтвердження повноважень адвоката, що здійснює представництво позивача у даній справі.

У той же час, відповідно до ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

До матеріалів позовної заяви було додано копію ордеру, а, відтак, доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Не зазначення в ордері дати договору про надання правової допомоги, на підставі якого цей ордер був виданий, не є підставою вважати, що представник позивача не мала права підписувати та подавати позовну заяву в інтересах ОСОБА_1 . Крім того, останній підтримує заявлені позовні вимоги та не ставить під сумнів надані ним повноваження своєму представнику.

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду, як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Відповідач серед іншого не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з нього в дохід держави судового збору.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Висновки щодо стягнення з відповідача судового збору на користь держави у разі звільнення позивача від його сплати містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 712/9660/20, а, відтак, посилання відповідача на безпідставне стягнення з нього судового збору не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції, відповідач вказував на те, що ОСОБА_1 не подав до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Однак, попередній розрахунок суми судових витрат фактично був визначений представником позивача у позовній заяві. У ході розгляду справи позивачем було надано довідку-розрахунок з переліком наданих послуг, згідно з якої розмір гонорару становить 19 840 грн. Натомість, позивач сплатив 20 000 грн. Сплата позивачем вартості послуг з надання правничої допомоги у більшому розмірі, ніж узгоджено між ним та адвокатом, не є підставою для їх відшкодування за рахунок відповідача у такому обсязі. А, відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін. Рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні через невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 рокув частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», місцезнаходження - вул. Госпітальна, 12Г, м. Київ, ідентифікаційний код 00032129, на користь ОСОБА_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , витрати на правничу допомогу у розмірі 19 840 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот сорок) гривень».

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 серпня 2021 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.