Єдиний унікальний номер справи 356/834/19
Провадження №22-ц/824/4062/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У грудня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтовував наступним:

Між позивачем та відповідачем 01 вересня 2007 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області було укладено шлюб, про що свідчить актовий запис № 67.

За час перебування у шлюбі, а саме 14 травня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було придбане позивачем за 146500,00 грн., які він отримав шляхом укладення Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 року з ВАТ «Державний ощадний банк України».

На виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено Іпотечний договір № 2014. Тим же нотаріусом, що посвідчив іпотечний договір, було накладено заборону на зазначену квартиру.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Баришівського районного управління юстиції Київської області 14.10.2009, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Зобов`язання перед ВАТ «Державний ощадний банк України» згідно Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 позивач виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами.

У зв`язку з намірами відчужити вказану квартиру позивач в жовтні 2019 року звернувся до нотаріуса, який пояснив йому, що таке відчуження має здійснюватися за згоди колишньої дружини позивача ОСОБА_2 , оскільки майно було придбане ними в шлюбі, відтак на нього поширюється презумпція спільності майна подружжя.

Позивач вважає, що вказане нерухоме майно є об`єктом спільного майна подружжя лише частково. Встановлена ст. 60 СК України презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Вищевказане нерухоме майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках , оскільки воно хоч і було придбане за час перебування сторін у шлюбі, проте набуте здебільшого за особисті кошти позивача. На виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 р. в період шлюбу сторін (з 23.05.2008 р. по 12.10.2009 р.) ними були внесені кошти в розмірі 44123,21 грн. (з врахуванням відсотків за користування кредитом). Решту боргу за кредитним договором в сумі 162344,25 грн. (з врахуванням відсотків за користування кредитом) позивач сплатив після розірвання шлюбу з відповідачем.

Загальна сума, що була сплачена на виконання умов Договору про іпотечний кредит № 877 від 14.05.2008 р., становить 206467,46 грн. Таким чином в період шлюбу з відповідачем за їх спільні кошти було сплачено 21,37 % загальної вартості спірної квартири (по 10,69 % кожним).

Позивач вважає, що його частка у праві спільної часткової власності на вказане вище нерухоме майно становить 89/100. Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає, що має право на визнання за ним права власності на частку у праві власності на спірну квартиру у розмірі 9/10. Враховуючи наведене, просив суд виділити йому в спірній квартирі 9/10 частин та визнати за ним право власності на вказану частку в зазначеній квартирі.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням,позивач подав апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважав доводи апелянта неналежними, а оскаржуване рішення - законним та обґрунтованим. Просив відмовити у задоволенні скарги а рішення суду - залишити без змін.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду проходить до наступних висновків:

У відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки подружжя у разі поділу спільного сумісного майна є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Заперечуючи проти законності рішення суду, свою позицію апелянт обґрунтовував двома обставинами:

1. спірна квартира була придбана за кошти, що отримані за кредитним договором, більша частина якого в подальшому була сплачена позивачем, що обумовлює належність більшої частини квартири саме позивачу;

2. позивачем не було пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, оскільки про порушення свого права він зізнався лише при зверненні до нотаріуса в жовтні 2019 року.

З такою позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

В ході розгляду справи судом встановлено, що спірна квартира придбана в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за кредитні кошти, які було використано в інтересах сім`ї, відтак договір про іпотечний кредит було укладено в інтересах сім`ї.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Вищезазначена позиція прослідковується в низці судових рішень Верховного Суду, зокрема в постанові від 13.05.2019 року у справі № 638/1962/17 (провадження № 61-25286св18), постанові від 06.03.2019 року у справі № 754/11103/16-ц (провадження № 61-28144св18), постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18), постанові від 17.04.2019 року у справі № 631/1982/16-ц (провадження № 61-36690св18), постанові від 10.10.2019 року у справі № 607/2831/16-ц (провадження № 61-27855св18), тощо.

У ч.3 ст.61 СК України зазначається: якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищезазначене законодавче положення кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст.57 СК України, спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Зазначена правова позиція прямо відображена у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Належність майна, отриманого внаслідок укладення одним із подружжя кредитного договору, договору позики тощо, до спільної сумісної власності подружжя може зумовлювати виникнення в іншого з подружжя також й обов`язку щодо солідарного задоволення перед кредитором, узятих іншим із подружжя грошових зобов`язань. Зі змісту ч.4 ст.65 СК України вбачається, що такий договір створюватиме обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, буде використане в інтересах сім`ї. Верховний Суд у постанові від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18) зазначає, що права на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку. В той же час вимога повернення самостійно сплаченої частини кредиту позивачем не заявлялася, відтак питання не є предметом розгляду у даній справі.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про те, що при поділі спільного майна, набутого подружжям в період шлюбу, частки сторін мали б бути рівними. Незважаючи на це, позов не підлягає до задоволення з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 р. у справі №570/4234/16-ц (провадження №61-15213св19), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Доводи апеляційної скарги про те, що про порушення свого права позивач дізнався лише при зверненні до нотаріуса в жовтні 2019 рокуне тільки жодними доказами не підтверджуються, але й спростовуються та спростовуються матеріалами справи.

Матеріали справи містять копію рішення Березанського міського суду Київської області від 12 березня 2010 у справі № 2-29 2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ тієї ж квартири, що є предметом позову й у даній справі, згідно якого позивачу було відмовлено у задоволенні його вимог. З вказаного рішення вбачається, що ще в 2010 році між сторонами існував спір щодо поділу придбаної під час шлюбу квартири. В той же час з даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише в грудні 2019 року, тобто поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявив відповідач. При цьому поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило.

У відповідності до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням викладеного позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення у зв`язку з пропуском строку позовної давності. При цьому колегія суддів зважає й на те, що хоча й вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого подружжям під час шлюбу, й не підлягають до задоволення, спільна квартира продовжує перебувати у спільній власності сторін, відтак за ними зберігається права, передбачені положеннями ст. 370 ЦК України. В той же час такі правовідносини регулюються іншими правовими нормами та обумовлюються іншими обставинами, які в рамках даної справи не заявлялися.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов до правильного висновку по суті позовних вимог. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в даному випадку відсутні, відтак апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько