ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8090/18
провадження № 2/753/1832/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Колесника О.М.

при секретарі Бебі В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_9 до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, 3-ті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування рішення, визнання свідоцтва про право власності недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про скасування рішення, визнання свідоцтва про право власності недійсним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, пояснивши, що на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1988 року №945 ОСОБА_5 , дідові позивача, був виданий ордер №8193 серія А на зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього ОСОБА_5 , його дружину ОСОБА_6 , бабусю позивача, ОСОБА_7 , батька позивача, ОСОБА_8 , дядька позивача. Позивач ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом зі своїм братом-близнюком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 були зареєстровані в спірній квартирі з 12.07.1994 року. Також в даній квартирі був зареєстрований і малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який в квартирі фактично не проживав, а мешкав зі своєю матір`ю ОСОБА_7 в АДРЕСА_2 . Про те, що між батьком позивача ОСОБА_7 та дядьком позивача ОСОБА_8 тривав багаторічний конфлікт позивач не знав. Про те, що ОСОБА_8 перешкоджав проживати в спірній квартирі ОСОБА_7 та його синам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з січня 2013 року шляхом заміни замків вхідних дверей і не допуску до самої квартири позивач дізнався пізніше і вказане підтверджується рішенням суду у справі №753/14297/13-ц. Батько позивача ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а дядько позивача ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 і після смерті останнього позивач зі своїм рідним братом намагались вселитись до спірної квартири, але дізнались, що згідно заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року їх обох визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Дізнавшись про це, позивачем зразу ж подана заява про перегляд заочного рішення і одночасно звернення до Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, яка листом від 12.07.2017 року повідомила, що спірна квартира була вже приватизована на ім`я ОСОБА_11 . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване, а цивільне провадження було закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_8 . Таким чином, право позивача ОСОБА_9 щодо користування спірним житлом було поновлено. За таких обставин, позивач та його представник вважають, що процедура приватизації квартири АДРЕСА_1 пройшла з порушенням чинного законодавства, а саме з порушенням права позивача на отримання частки власності у приватизації спірної квартири, оскільки він був незаконно позбавлений права користування квартирою, де був зареєстрований, тому судові необхідно скасувати рішення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію спірної квартири та визнати свідоцтво про право власності ОСОБА_11 на зазначене нерухоме майно від 23.03.2017 року недійсним.

Представник відповідача Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації Осадча І.Ю. просила відмовити в задоволенні позову, оскільки приватизація даної квартири була здійснена згідно чинного законодавства і будь-яких порушень не було. ОСОБА_7 надала необхідний та вичерпний перелік документів, потрібних для такої процедури, і їх зміст повністю надавав можливість передати спірну квартиру у власність сина 3-ї особи ОСОБА_12 ОСОБА_11 .

Представник 3-ї особи ОСОБА_10 ОСОБА_4 в судовому засіданні просила суд позов задовольнити у повному обсязі, повністю підтвердивши свої ж показання в якості представника позивача ОСОБА_9

3-тя особа ОСОБА_13 та її представник ОСОБА_14 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що позивач та його рідний брат без поважних підстав не проживали в спірній квартирі понад встановлений законом строк, тому на день винесення рішення відповідачем про приватизацію спірної квартири, а також свідоцтва про право власності на житло діяло і було чинним заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, тому приватизація квартири відбулась без порушень норм діючого законодавства і не порушила житлових прав позивача. За таких обставин позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши представників сторін, 3-тю особу та представників 3-х осіб, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

За правилами ст.1 ЖК України відповідно до Конституції України громадяни України мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги.

Як регламентовано ч.1-5, ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч.1, ст.58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Як встановлено судом, на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 26.09.1988 року №945 ОСОБА_5 , дідові позивача, був виданий ордер №8193 серія А на зайняття трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 на сім`ю з 4 осіб, а саме: на нього ОСОБА_5 , його дружину ОСОБА_6 , бабусю позивача, ОСОБА_7 , батька позивача, ОСОБА_8 , дядька позивача (а.с.27-28).

Як наголошує ст.31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.

Згідно технічного паспорту спірна квартира є трьохкімнатною, ізольованою, жилою площею 41,3 м2, загальною площею 73,4 м2, яка розташована на 7 поверсі 9-типоверхового будинку (а.с.135-137).

Позивач ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14) разом зі своїм братом-близнюком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16) були зареєстровані в спірній квартирі з 12.07.1994 року. Разом з ними на березень 2014 року були зареєстровані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою Ф-3 (а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_15 (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_7 помер ОСОБА_5 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 (а.с.17-18).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_8 (а.с.62).

Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2014 року було визнано ОСОБА_7 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.21-22).

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року ОСОБА_9 , позивача по даній справі, та ОСОБА_10 , 3-ї особи по даній справі, було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 (а.с.31-33).

Дізнавшись про вказане заочне рішення, позивачем подана заява про перегляд заочного рішення від 24.02.2017 року (а.с.34-37). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване (а.с.38), а цивільне провадження було закрите ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.06.2018 року у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_8 . Таким чином, право позивача ОСОБА_9 щодо користування спірним житлом було поновлено.

За змістом ч.1, ст.1 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Як передбачено ч.4-5, ст.5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Однак, ще 24.02.2017 року 3-тя особа по справі ОСОБА_13 , діючи в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулась у Голови Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з заявою про надання у приватну власність її малолітньому сину ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.133), додавши до неї довідку про склад сім`ї (а.с.134). Як вбачається з довідки, в спірній квартирі зареєстрованим є лише малолітній ОСОБА_11 .

Як наголошує ч.1-2, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Після наданої заяви та довідки про склад сім`ї 23.03.2017 року відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації було видано наказ №56908 про передачу ОСОБА_11 у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.131). На підставі даного наказу того ж 23.03.2017 року тим же органом приватизації було видано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_1 , за змістом якого ОСОБА_11 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.132).

Згідно ч.1-5, ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В судовому засіданні представник позивача вказувала, що позивач на день приватизації спірної квартири не знав про існування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, а тим більше про її приватизацію. Вказане підтверджується заявою про перегляд заочного рішення та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.01.2018 року, якою заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року було скасоване.

Крім того, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_7 про визнання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Постановою Київського апеляційного суду від 5.10.2020 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25.05.2020 року було залишене без змін, тобто судовою інстанцією не була визнана відсутність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 без поважних підстав в спірній квартирі у понад встановлений законом термін.

Згідно ч.1, ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналізуючи вказані норми права та докази, надані сторонами по справі, суд вважає, що будучи зареєстрованими в спірній квартирі з 12.07.1994 року, позивач ОСОБА_9 та 3-тя особа ОСОБА_10 набули право користування вказаним житлом. Позбавлення їх такого право може відбуватись або на добровільних засадах кожного з них, або за рішенням суду. Як зазначає представник позивача, вони не знали про існування заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року, яким вони були позбавлені права користування зазначеною квартирою, що не спростовано в судовому засіданні іншими доказами, яке в подальшому було скасоване, однак було покладене в основу приватизаційної процедури спірної квартири. За таких обставин, оскільки позивач та 3-тя особа мали право користування спірною квартирою, на даний час не позбавлені такого права судовою інстанцією, тому приватизація квартири ОСОБА_7 в інтересах малолітнього ОСОБА_11 порушила таке їх право, так як вони також мали право на приватизацію жилого приміщення і кожний для себе, чим не змогли скористатись з вини ОСОБА_7 . Тому суд приходить до висновку, що наказ №56908 від 23.03.2017 року відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про приватизацію квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_11 та свідоцтво НОМЕР_1 від 23.03.2017 року про право власності ОСОБА_11 на вказане житло слід визнати недійсними.

У відповідності до ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами ч.1, ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ч.3, ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Оскільки позивач дізнався про існуюче заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.10.2014 року тільки після смерті ОСОБА_8 , тобто після ІНФОРМАЦІЯ_4, і вказане ствердження не було спростоване у судовому засіданні будь-якими доказами в порядку ст.76-80 ЦПК України, а звернувся він до суду з даними позовом 7.05.2018 року, тому суд вважає, що позивачем такий встановлений законодавством строк позовної давності не був пропущений, оскільки він про своє житлове право дізнався тільки після ІНФОРМАЦІЯ_4, а тому відлік строку позовної давності відраховується з дати, коли особа дізналась про своє порушене право, і за таких обставин, звертаючись до суду з даним позовом, він не порушив такий строк.

Керуючись ст.4; 10; 12-13; 76-80; 81; 133; 141; 258-259; 263-265 ЦПК України, на підставі ст.41; 47 Конституції України, ст.203; 215; 256-257; 267; 321; 626 ЦК України, ст.1; 9; 31; 58 ЖК України, ст.1; 5 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Скасувати наказ відділу з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 23.03.2017 року за №56908 „Про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Визнати свідоцтво про право власності серія НОМЕР_1 ОСОБА_16 на квартиру АДРЕСА_1 , видане 23.03.2017 року відділом з питань майна комунальної власності та приватизації державного житлового фонду Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення через Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя :