КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 756/5717/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Белоконної І.В. в м. Київ 27 квітня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3, заінтересована особа Акціонерне товариство «Ідея Банк»,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, посилаючись на те, що наприкінці березня 2021 року було заблоковано її картковий та розрахунковий рахунки; з`ясувавши причини арешту, вона дізналася, що є учасником виконавчого провадження. Після надходження листа приватного виконавця ОСОБА_3, який вона отримала 05 квітня 2021 року, вона з`ясувала, що приватний виконавець прийняв до виконання виконавчий лист № 461/9894/20 від 10 березня 2021 року, виданий Галицьким районним судом м. Львова, про примусове стягнення з неї заборгованості у сумі 818670,50 грн. на користь банку. Приватним виконавцем було прийнято дві постанови, однією з яких накладено арешт на квартиру за адресою реєстрації ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , а другою - на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка і є заставним майном. Внаслідок прийняття цих постанов було заблоковано її рахунки, що позбавило її можливості працювати, здійснювати підприємницьку діяльність та здійснювати необхідні розрахунки. Вважала, що приватний виконавець може здійснювати виконавчу діяльність тільки в межах свого виконавчого округу в м. Київ. Також посилалася на те, що надсилаючи виконавчий лист за адресою її реєстрації та знаючи, що вона там давно не проживає, приватний виконавець діяв навмисно, розраховуючи на те, щоб виконавчий лист надійшов до неї з пропуском строку, не давши їй можливості оскаржити дії приватного виконавця. На підставі вищевикладеного просила визначити неправомірними дії приватного виконавця ОСОБА_3 щодо арешту її майна, скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження та про арешт її майна.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року скаргу повернуто заявнику без розгляду.

Заявник ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила визнати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року необґрунтованою та неправомірною, визнати дії приватного виконавця ОСОБА_4 протиправними та скасувати їх; визначити відшкодування суми матеріальної та моральної шкоди, завданої діями приватного виконавця, в розмірі 200000 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно наводила обставини справи, викладені в скарзі на дії приватного виконавця, посилалася на те, що Оболонський районний суд м. Києва в ухвалі вказує на порушення ОСОБА_2 норм процесуального права, що стосується ч. 2 ст. 183 ЦПК України; жодною нормою розділу VІІ ЦПК України не передбачено підстав та порядку повернення без розгляду скарги на дії чи бездіяльність приватного виконавця, а положення ч. 4 ст. 183 ЦПК України не передбачає можливості повернення без розгляду скарги. При цьому зазначена норма права поширюється виключно на заяви (клопотання, звернення), подані до суду без дотримання вимог ч. 1 чи 2 цієї статті. Вимоги ч. 2 ст. 183 ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню в даній справі.

Вказувала, що суд першої інстанції в ухвалі посилався також на ч. 1 ст. 448 ЦПК України, відповідно до якої її скарга на протиправні дії приватного виконавця подається до суду, який розглядав її справу як суд першої інстанції, яким в даному випадку є Галицький районний суд м. Львова. Разом з тим, працівники даного суду ставляться до неї упереджено, намагаються будь-яким чином не допустити її до судових засідань, чинять перешкоди, порушуючи її права і норми процесуального права, крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19», спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» передбачено обмеження регулярних та нерегулярних перевезень транспорту на період карантину, вона постійно проживає в м. Києві і знаходиться в групі підвищеного ризику захворювання, і таким чином має право звернутися з заявою до Оболонського районного суду м. Києва, щоб захистити свої права від порушення і протиправних посягань на підставі ст. 55 Конституції України.

Від заінтересованої особи стягувача АТ «Ідея Банк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому банк просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що Оболонський районний суд м. Києва при постановленні ухвали правильно встановив відсутність доказів надіслання скарги ОСОБА_1 іншим учасникам справи та керуючись ч. 4 ст. 183 ЦПК України, залишив її без розгляду.

Вказував, що скаржник не спростовує та не заперечує факт підтвердження відсутності доказів надіслання скарги іншим учасникам скарги.

Зазначив, що особиста неприязнь та недовіра скаржника до працівників Галицького районного суду м. Львова не є підставою ОСОБА_1 звертатись до Оболонського районного суду м. Києва із скаргою, оскільки такий суд не розглядав справу № 461/9894/20 як суд першої інстанції. Щодо територіальної віддаленості суду, вказував, що ОСОБА_1 має право брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, тобто дистанційно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Повертаючи без розгляду скаргу ухвалою від 27 квітня 2021 року на підставі ст. 183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що всупереч ч. 2 ст. 183 ЦПК України матеріали подання не містять доказів їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження). Крім того, суд вказав, що відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції, тобто до Галицького районного суду м. Львова.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з такими висновками, оскільки суд першої інстанції, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця, застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги та перевіряючи висновки суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Відповідно до положень статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Враховуючи викладене, суд в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

При цьому розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» є окремим видом судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Крім того, виконання судових рішень є завершальною стадією судового процесу. Саме такий принцип застосовує Європейський суд з прав людини у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

Враховуючи сталу практику Європейського суду з прав людини, зазначені вище положення національного законодавства та встановлені фактичні обставини, слід дійти висновку, що суд першої інстанції, повертаючи скаргу заявнику без розгляду, не дослідив доводів ОСОБА_1 щодо порушення її прав при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі, підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на доступ до суду.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про залишення без розгляду скарги на дії приватного виконавця без розгляду.

Крім того, апеляційний суд враховує, що судом першої інстанції вказанона положення ч. 1 ст. 448 ЦПК України та зазначено, що судом першої інстанції, який здійснює контроль за виконанням рішення про стягнення з ОСОБА_1 , є Галицький районний суд м. Львова, а не Оболонський районний суд м. Києва.

Дійсно, з матеріалів справи вбачається, що скаргу ОСОБА_1 подано на дії приватного виконавця в межах виконання ним виконавчого провадження за виконавчим листом № 461/9894/20, виданим 10 березня 2021 року Галицьким районним судом м. Львова на виконання рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованості за кредитним договором в розмірі 818670,50 грн. та судових витрат в розмірі 12280,10 грн.

Відповідно до ст. 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Аналіз вказаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що станом на момент постановлення ухвали судом першої інстанції процесуальним законом не була передбачена можливість повернення скарги внаслідок непідсудності справи суду до якого його подано, оскільки саме цей суд має перевірити підсудність справи та у разі встановлення, що справа не підсудна цьому суду передати її на розгляд іншого суду за відповідною територіальною юрисдикцією (підсудністю) в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України.

Таким чином, визначивши, до підсудності якого суду належить справа та у випадку непідсудності її Оболонському районного суду м. Києва суд першої інстанції повинен був керуватися п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України та передати справу на розгляд іншому суду, а не повертати скаргу заявнику.

Враховуючи вищевикладене, ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року не може вважатися законною і обґрунтованою.

Апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи апеляційної скарги щодо права заявника звертатися зі скаргою на дії приватного виконавця за адресою свого постійного місця проживання, оскільки підсудність справ такої категорії чітко визначена ч. 1 ст. 448 ЦПК України.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Таким чином, неспроможними є доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо наявності перешкод для її особистої участі в судових засіданнях Галицького районного суду м. Львова, зумовлених складною епідеміологічною ситуацією, спричиненою поширенням на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, та територіальною віддаленістю від місцезнаходження суду, де відбуватиметься засідання, оскільки заявник не позбавлена можливості брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про упереджене ставлення до неї працівників Галицького районного суду м. Львова та судді цього суду Радченко В.Є. не підтверджені будь-якими доказами, не є передбаченою законом підставою для застосування правил альтернативної підсудності за вибором заявника та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до приписів п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Вимоги апеляційної скарги про визнання протиправними дій приватного виконавця ОСОБА_3, скасування постанов про відкриття виконавчого провадження і арешт майна та визначення відшкодування сум матеріальної та моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки розгляд цих вимог не належить до компетенції апеляційного суду в межах оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення скарги без розгляду.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд виходить з того, що ухвалою Київського апеляційного суду від 29 червня 2021 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору у розмірі 454 грн. за подання апеляційної скарги на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Разом із тим, після відкриття провадження в справі ОСОБА_1 сплачено судовий збір і надано оригінал квитанції від 01 липня 2021 року на підтвердження сплати судового збору в розмірі 454 грн.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, апеляційний суд стягує судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 454 грн. з приватного виконавця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 квітня 2021 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Стягнути з приватного виконавця ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 454 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.