Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

місто Київ

справа № 199/8662/16-ц

провадження № 61-6424св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: Приватне підприємство «Цесія», Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство «Лівобережжя» Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року у складі судді Якименко Л. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

Заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - ДМР) у листопаді 2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про витребування нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яке вибуто поза волею власника.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням ДМР від 19 листопада 2003 року «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»» до комунальної власності прийнято Житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» (далі - ЖКП «Лівобережжя») з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акту приймання-передачі від 18 серпня 2003 року. На підставі розпорядження Дніпропетровської обласної ради (далі - ДОР) від 18 серпня 2003 року № 159-р, рішення ДМР від 26 лютого 2003 року № 35/7 Відділом Дніпропетровського міського управління юстиції 08 травня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

На виконання програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням ДМР від 02 березня 2011 року № 16/9 об`єкти нерухомого майна з балансу ЖКП «Лівобережжя» передано на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» (далі - КП «БОМПДН»).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2012 року відкрито провадження у справі про банкрутство ЖКП «Лівобережжя». Однак на час відкриття провадження у справі про банкрутство, рішення ДМР від 02 березня 2011 року № 16/9 ЖКП «Лівобережжя» у повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року ЖКП «Лівобережжя» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, призначено арбітражного керуючого Барановського О. М. , який, з метою продажу, включив до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . У подальшому майно реалізовано шляхом проведення торгів Товарною біржею «Регіональна універсальна біржа» (далі - ТБ «РУБ»), оформлено протокол від 27 грудня 2012 року № 67, переможцем яких визначено Приватне підприємство «Цесія» (далі - ПП «Цесія»).

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі про банкрутство ЖКП «Лівобережжя» задоволено скаргу прокуратури на дії ліквідатора та визнано неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута ряду об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі. Спірне нерухоме майно ПП «Цесія» відчужено на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 09 вересня 2013 року № 1590, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 30 липня 2013 року № 1314, за яким ПП «Цесія» набуло право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, визнано недійсним, зазначене свідчить про вибуття майна поза волею власника.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відповідач позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, подала заяву про застосування позовної давності.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив про те, що вимоги прокурора є обґрунтованими, виходячи виключно зі змісту статті 388 ЦК України. Втім, початок перебігу позовної давності починається із 30 липня 2013 року, коли був укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , між підпорядкованим ЖКП «Лівобережжя» та ПП «Цесія». Враховуючи викладене, на день подачі позову 28 листопада 2016 року спливла позовна давність для пред`явлення позову про витребування майна відповідно до вимог статті 388 ЦК України, що є підставою для відмови у позові.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Перший заступник прокурора Дніпропетровської області 03 квітня 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заявник зазначає, що оспорювані рішення ухвалені без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справах № 904/11143/16, № 904/9637/16 та від 27 березня 2018 року у справі № 904/11141/16 щодо застосування позовної давності.

Прокурор зазначив, що позовна давність у цій справі почала свій перебіг з моменту визнання недійсним договору купівлі-продажу, на підставі якого спірне майно вибуло з власності ДМР поза її волею, тобто з 29 серпня 2016 року. Зазначене свідчить, що позовна давність у справі не пропущена і судами ухвалені незаконні рішення.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

ОСОБА_1 у червні 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду відзив, у якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

ДМР у липні 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направила до Верховного Суду пояснення до касаційної скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області, у яких просила задовольнити касаційну скаргу, скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені

пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та дотримання норм процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням ДМР від 19 листопада 2003 року № 11/13 «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста обласних житлово-комунальних підприємств «Південне», «Центральний», «Лівобережжя», до комунальної власності прийнято Житлово-комунальне підприємство «Лівобережжя» з майном, будівлями і спорудами, що перебували на його балансі, відповідно до акта приймання-передачі від 18 серпня 2003 року.

Відповідно до підпункту 2.1 рішення ДМР від 19 листопада 2003 року № 11/13 комітету комунальної власності міської ради доручено внести зміни до установчих документів комунального підприємства відповідно до чинного законодавства.

На підставі розпорядження голови ДОР від 18 серпня 2003 року № 159-р та рішення ДМР від 26 лютого 2003 року № 35/7 Відділом Дніпропетровського міського Управління юстиції 08 травня 2013 року проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1).

На виконання Програми реформування та розвитку житлово-комунального господарства міста, рішенням ДМР від 02 березня 2011 року № 16/9, об`єкти нерухомого майна з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, ЖКП «Лівобережжя» передано на баланс КП «БОМПДН».

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2012 року відкрито провадження у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство ЖКП «Лівобережжя».

Проте, на час відкриття провадження у справі про банкрутство рішення ДМР від 02 березня 2011 року № 16/9 ЖКП «Лівобережжя» в повному обсязі виконано не було, внаслідок чого нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2012 року у справі № 38/5005/6636/2012 ЖКП «Лівобережжя» визнано банкрутом та щодо нього відкрито ліквідаційну процедуру.

На підставі зазначеної постанови суду ліквідатором ЖКП «Лівобережжя» призначено арбітражного керуючого Барановського О. М., яким, усупереч нормам чинного законодавства та рішенням ДМР з питань управління об`єктами комунальної власності, нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , з метою продажу було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута, а в подальшому реалізовано шляхом проведення ТБ «РУБ» торгів з продажу спірного нежитлового приміщення, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 67, та переможцем яких визначено ПП «Цесія».

На підставі протоколу № 67 проведення біржових торгів з купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення 30 липня 2013 року між ЖКП «Лівобережжя» та ПП «Цесія» укладено договір купівлі-продажу. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В. та зареєстровано у реєстрі за № 1314, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство ЖКП «Лівобережжя» задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнані неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута певних об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу укладені на їх підставі.

Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора ЖКП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О. В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року ТБ «РУБ» з продажу нерухомого майна, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 67, та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30 липня 2013 року № 1314, зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мудрецькою І. В., укладений між ліквідатором - арбітражним керуючим Саричевою Н. В. та ПП «Цесія», з відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 44, 60 кв. м.

ПП «Цесія» зазначене приміщення відчужено на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 09 вересня 2013 року № 1590, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зєніковою М. С.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження

№ 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновків про те, що спірне нерухоме майно підлягає витребуванню, проте до спірних правовідносин необхідно застосувати позовну давність.

В оцінці наявності підстав для застосування позовної давності Верховний Суд врахував таке.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16).

Позов у цій справі прокурор подав до суду 28 листопада 2016 року.

Визначаючи початок перебігу позовної давності у справі, яка переглядається, Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 369/6601/15-ц, відповідно до якого положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом. Отже, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Верховний Суд врахував, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/6636/2012 про банкрутство ЖКП «Лівобережжя» задоволено скаргу прокуратури області на дії ліквідатора та визнані неправомірними його дії щодо включення до ліквідаційної маси банкрута певних об`єктів нерухомого майна комунальної власності, продажу його з відкритих біржових торгів та визнано недійсними договори купівлі-продажу, укладені на їх підставі. Зокрема, рішенням суду визнано неправомірними дії ліквідатора ЖКП «Лівобережжя» арбітражного керуючого Барановського О. В. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та продажу його з відкритих біржових торгів, визнано недійсними результати біржових торгів, проведених 27 грудня 2012 року ТБ «РУБ» з продажу нерухомого майна, оформлених протоколом від 27 грудня 2012 року № 67, та визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30 липня 2013 року № 1314.

Зазначений договір купівлі-продажу за своєю правовою природою не є нікчемним, а є оспорюваним правочином. Відповідно, правова оцінка його недійсності пов`язується саме з відповідними висновками рішення суду про таке, що є правомірним способом захисту цивільного права та інтересу. Саме з набранням таким судовим рішенням (про визнання такого правочину недійсним) законної сили і остаточним вирішення наведеного спору судами пов`язується спростування презумпції правомірності укладеного правочину та презумпції його чинності.

Істотним для вирішення цього спору є те, що у справі, яка переглядається, спірне майно відчужене уповноваженою особою - арбітражним керуючим під час здійснення судової процедури банкрутства, що зумовлює особливість вибуття такого майна з володіння власника (уповноваженої особи) та не дозволяє зробити висновок про протиправність такого вибуття, допоки наведене не буде встановлено судом.

Отже, застосовуючи до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 369/6601/15-ц, у цій справі Верховний Суд констатує з урахуванням особливостей конкретних правовідносин, що початок перебігу позовної давності пов`язаний з наведеними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою, сформульованою у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2016 року у справі № 38/5005/6636/2012про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 липня 2013 року № 1314.

Аналогічні правові висновки щодо початку перебігу позовної давності виклав Верховний Суд у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 289/832/16-ц (провадження № 61-10710св18), підстави відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.

Верховний Суд звертає увагу, що наведений правовий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 01 липня 2020 року, тобто вже після подання касаційної скарги прокурором, з огляду на що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги за правилами статті 400 ЦПК України вправі вийти за межі касаційного перегляду.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає необґрунтованими висновки судів першої та апеляційної інстанцій про сплив позовної давності, з урахуванням чого рішення підлягають скасуванню.

Водночас Верховний Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справах № 904/11143/16, № 904/9637/16 та від 27 березня 2018 року у справі № 904/11141/16, щодо застосування позовної давності, оскільки у наведених рішеннях суди посилалися на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16).

Втім, вирішуючи виключну правову проблему, сформульовану Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 18 квітня 2018 року, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16), а також висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 березня 2018 року у справі № 904/10673/16, про те, що приписи про позовну давність до позовних вимог про витребування майна не застосовуються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, то рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

За змістом частин першої-третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00 від 18 липня 2006 року, § 23).

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині висновків про обґрунтованість позовних вимог про витребування спірного майна на підставі статті 388 ЦК України сторонами, зокрема й відповідачем, не оскаржувалися, з огляду на що Верховним Судом не переглядалися. Відповідач не скористалася своїм правом на оскарження рішень судів у наведеній частині висновків, з огляду на що судом не досліджуються обставини вибуття майна, добросовісності набувача тощо.

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про задоволення касаційної скарги, ухвалення нового рішення про задоволення позову, то судові витрати, понесені Прокуратурою Дніпропетровської області у зв`язку із розглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, підлягають відшкодуванню відповідачем на користь заявника.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 лютого 2020 рокускасувати, ухвалити нове рішення.

Позов заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 у комунальну власність територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1), загальною площею 44, 60 кв. м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 6 201, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко