Справа № 206/871/21
Провадження № 2/206/600/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2021 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Різниченко Я.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, -

І. Стислий виклад позиції позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача та третьої особи.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що він є власником земельної ділянки АДРЕСА_1 , кадастровий номер № :09:192:0278, площею 0,06 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного зі ОСОБА_5 27 березня 2017 року. На вказаній земельній ділянці розташовані споруди (будинок по АДРЕСА_1 , гараж, огорожа по периметру) з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю). Споруди, які знаходяться на вказаній ділянці, не введені в експлуатацію. Також, позивач є власником земельної ділянки АДРЕСА_2 , кадастровий номер № :09:192:0279, площею 0,06 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного із ОСОБА_5 14 вересня 2017 року. 3 2016 року між попереднім власником ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 була досягнута домовленість про те, що: ОСОБА_3 допоможе ОСОБА_5 знайти покупців та реалізувати нерухоме майно. ОСОБА_3 буде тимчасово мешкати в будинку АДРЕСА_1 , до моменту реалізації цього нерухомого майна, оскільки так буде зручніше від імені власника шукати потенційних покупців та демонструвати їм це майно. 27 березня 2017 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та позивачем, ОСОБА_6 , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 , але, відповідач ОСОБА_3 продовжив мешкати за цією адресою, мотивуючи це спочатку тим, що позивач не повністю розрахувався з продавцем за придбане майно, а потім тим, що позивачем планувалось придбати суміжну земельну ділянку № НОМЕР_1 . 14 вересня 2017 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та позивачем, як покупцем, було, укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2 , але відповідач продовжив мешкати в будинку, розташованому на земельній ділянці АДРЕСА_1 , мотивуючи це вже спірними відносинами між відповідачем та ОСОБА_5 . В подальшому відповідач взагалі став уникати спілкування з позивачем. Відповідач має в місті Дніпрі постійне місце мешкання, в якому зареєстрований квартира АДРЕСА_3 . Незважаючи на це, він вже більше 3-х років без згоди позивача мешкає в належному позивачу нерухомому майні, чим чинить перешкоди в кристуванні власністю ОСОБА_1 , а саме: змінив замки на вхідній двері, відмоляється надати позивачу нові ключі від квартири, навіть коли відповідач знаходиться вдома, то не впускає до належного позивачу приміщення. 19 січня 2021 року позивачем одразу на дві адреси відповідача (за місцем реєстрації, і за місцем фактичного мешкання) було надіслано лист-вимогу від 15.01.2021 року, в якій позивач вимагав від відповідача протягом 3-х календарних днів з моменту отримання даного листа-вимоги звільнити належні ОСОБА_1 житлові приміщення, розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача та всіх членів його родини, та передачі позивачу всіх ключів від приміщень, які той незаконно займає. Згідно трекінгів Укрпошти: лист на адресу відповідача по АДРЕСА_4 вручено 25.01.2021, а за адресою по АДРЕСА_5 вручено особисто 26.01.2021. Проте, до дійсного часу відповідачем належне позивачу майно не звільнено, ключі не передано, відповіді на листи не надано, відповідач продовжує уникати зустрічей з позивачем та спілкуватись з ним. Факт проживання відповідача в належному позивачу нерухомому майні підтверджується самим відповідачем у відзиві на позову заяву ОСОБА_1 у цивільній справі № 201/6648/20, який він за власним підписом надав 23 грудня 2020 року в Самарський районний суд м. Дніпропетровська. Також відповідачем 06.01.2021 року (незаконно, оскільки він не власник і не уповноважена особа) було замовлено виготовлення Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_6 , що також підтверджує факт його незаконного мешкання за цією адресою в належному позивачу майні. Будинок за адресою АДРЕСА_1 поки не введений позивачем в експлуатацію, але всі розташовані в ньому квартири придатні для проживання, в них постачається електрика, водопостачання та водовідведення на підставі договорів, укладених ОСОБА_1 з комунальними службами міста. Таким чином, в діях відповідача позивач вбачає тривале навмисне вчинення перешкод в користуванні, володінні і розпорядженні власністю. За таких обставин, позивач просить суд усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 , а також будь-яких осіб, що мешкають з ним однією сім`єю, з земельної ділянки АДРЕСА_1 та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд, без надання іншого житлового приміщення та передачі ОСОБА_3 . ОСОБА_1 ключів від воріт, житлового будинку та всіх приміщень (а.с. 1-4).

Не погоджуючись із викладеними у позові обставинами, відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не визнає в повному обсязі через його необґрунтованість та безпідставність, невідповідність нормам матеріального права. Свої забезпечення обґрунтував тим, що на час звернення позивача з даним позовом державна реєстрація права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 не відбулася за позивачем, він є власником лише будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку на належній йому земельній ділянці за цією адресою. Враховуючи, що право власності на будинок, розташований на належній позивачу земельній ділянці по АДРЕСА_1 , не зареєстровано у встановленому законом порядку, право власності позивача на нього не виникло, а тому відсутні підстави задоволення позову. Відповідач вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права щодо виселення відповідача з земельної ділянки не відповідає способам захисту порушеного права. Жодних належних та допустимих доказів про вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні самою земельною ділянкою останнім не надано. До того ж відсутність зареєстрованого за позивачем права власності на будинок, на належній позивачу земельній ділянці по АДРЕСА_1 є свідченням бездіяльності саме позивача щодо проведення установленої законом процедури оформлення цієї нерухомості. Щодо правових підстав знаходження відповідача в будинку незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 відповідач зазначив, що як вбачається із доданого позивачем до позову в якості доказу знаходження відповідача в будинку незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 відзиву ОСОБА_3 по іншій цивільній справі № 201/6648/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих грошових сум, яка перебуває в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, відповідач зайняв одну з квартир в зазначеному будинку в січні 2017 року (тобто ще до придбання позивачем у власність земельної ділянки, на якій цей будинок розташований) на підставі домовленості з попереднім власником земельної ділянки ОСОБА_5 про придбання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 та збудованого на ній будинку після введення його в експлуатацію. На виконання зазначеної домовленості протягом 2016-2017 років відповідач перераховував ОСОБА_5 грошові кошти, що підтверджується відповідними розписками-договорами, в якості оплати за земельну ділянку та збудований на ній будинок, але земельну ділянку у власність до дійсного часу так і не отримав, оскільки ОСОБА_5 відчужив її ОСОБА_1 , відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27.03.2017. На даний час спірні відносини відповідача зі ОСОБА_5 розглядаються в апеляційному провадженні Дніпровського апеляційного суду в цивільній справі № 201/10611/19. До постановлення рішення по цій справі правомірність перебування відповідача в будинку незавершеного будівництва по АДРЕСА_1 є не вирішеною. Позивач по цій справі не може скористатися захистом права власності у відношенні зазначеного будинку незавершеного будівництва, оскільки не здійснив установленої законом процедури оформлення цієї нерухомості, і його позовні вимоги є передчасними.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов та зазначила, що власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 доведена, надано достатньо доказів для задоволення позовних вимог.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити в позові.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначила, що не доведено, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні власності позивача.

Від третьої особи ОСОБА_5 надійшли письмові пояснення в яких він проти задоволення позовних вимог не заперечує та просив розглянути справу без його участі.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

03.03.2021 позивачем подану до канцелярії суду позовну заяву з додатками (а.с. 1-27).

23.03.2021 у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 23.04.2021 (а.с. 31-32).

20.04.2021 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 36-39).

23.04.2021 підготовче судове засідання відкладено на 18.05.2021 у зв`язку з неявкою сторони позивача (а.с. 42).

18.05.2021 закінчені підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 02.06.2021 (а.с. 50).

20.05.2021 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_5 (а.с. 53).

02.06.2021 заслухані вступні слова позивача, представника позивача, представника відповідача, заслухано відповіді на питання, досліджені письмові докази та оголошено перерву до 27.07.2021 у зв`язку з викликом відповідача для надання пояснень в судовому засіданні (а.с. 54-57).

27.07.2021 заслухані вступне слово відповідача, відповіді на питання, виступ позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача в судових дебатах (а.с. 60-64).

27.07.2021 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду ( а.с. 64).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

27.03.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 179, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О., відповідно до якого ОСОБА_5 продав та зобов`язався передати земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купив та зобов`язався прийняти земельну ділянку у приватну власність і сплатити за неї обумовлену грошову суму за належну ОСОБА_5 на праві приватної власності земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Кадастровий номер: :09:192:0278 (а.с. 10-11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 27.03.2017 приватним нотаріусом Іщенко Є.О. здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 179, виданий 27.03.2017, видавник: Іщенко Є.О. приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (а.с. 12).

14.09.2017 між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 182, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Є.О., відповідно до якого ОСОБА_5 продав та зобов`язався передати земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_1 , ОСОБА_1 купив та зобов`язався прийняти земельну ділянку у приватну власність і сплатити за неї обумовлену грошову суму за належну ОСОБА_5 на праві приватної власності земельну ділянку АДРЕСА_2 , площею 0,06 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Кадастровий номер: :09:192:0279 (а.с. 13-14).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 14.09.2017 приватним нотаріусом Іщенко Є.О. здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 810, виданий 14.09.2017, видавник: Іщенко Є.О. приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (а.с. 15).

08.04.2017 між ОСОБА_1 та КП «ДНІПРОВОДОКАНАЛ» ДМР укладено договір про надання населенню приватного сектору послуг з централізованого питного водопостачання та водовідведення № 10712, договір (особовий рахунок) № НОМЕР_2 , про надання споживачеві своєчасно та відповідної якості послуги централізованого питного водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-21).

06.01.2021 виготовлено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_6 . Замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_3 , інвентаризаційна справа № ДМР23634 (а.с. 16-19).

15.01.2021 ОСОБА_1 надіслано ОСОБА_3 лист-вимогу у якому вимагає протягом 3-х календарних днів з моменту отримання даного листа-вимоги звільнити належні ОСОБА_1 житлові приміщення, розташовані на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_3 та всіх членів його родини та передати всі ключі від приміщень ОСОБА_1 , які ОСОБА_3 незаконно займає (а.с. 25).

Відповідно до інформації про відправлення «Укрпошти» та трекінгів з сайту «Укрпошти» ОСОБА_3 за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_4 отримано лист-вимогу (а.с. 26-27).

ІV.Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно ч. 1 ст. 90 ЗК України, власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 27.03.2017 за договором купівлі-продажу земельної ділянки, купив у ОСОБА_5 у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,06 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: :09:192:0278. 27.03.2017 приватним нотаріусом Іщенко Є.О. здійснено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, власником якої є ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

ОСОБА_1 придбав земельну ділянку цільове призначення якої будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Таким чином, як власник земельної ділянки, ОСОБА_1 має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення. Позивач може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки.

Так, з позовної заяви та пояснень учасників процесу встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 розташовані споруди: будинок, гараж, огорожа по периметру з загальною виїзною групою (металеві ворота з алеєю), що відповідає цільовому призначенню даної земельної ділянки.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Судом встановлено, що відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , незважаючи на те, що власником даного нерухомого майна є позивач.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача в досудовому порядку з листом-вимогою про звільнення ним житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , однак, до дійсного часу належне позивачу майно не звільнено.

Відповідачем у своєму відзиві було зазначено, що заявлені вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на те, що станом на час звернення з позовом право власності на житловий будинок не зареєстроване за позивачем, ОСОБА_1 є власником лише будівельних матеріалів та обладнання, які були використані в процесу будівництва.

Однак, суд не може погодитись з таким твердженням відповідача з огляду на наступне.

За змістом положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17.

Тобто, той факт, що ОСОБА_1 не зареєстровано право власності на житловий будинок, свідчить лише про не здійснення ним державної реєстрації прав на майно, однак, це не є підставою ставити під сумнів те, що позивачем набуто право власності на будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ).

Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю, споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Таким чином, житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки.

Тобто позивач є власником земельної ділянки, на якій, відповідно до її цільового призначення, розташовані будинок та інші споруди, які в сукупності є фактичною складовою частиною земельної ділянки. Обмеження у використані цієї земельної ділянки створює її власнику незручності та перешкоджає у її користуванні.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові по справі № 175/3999/15 від 02.08.2019.

Крім іншого, в матеріалах справи відсутні жодні докази на підтвердження законності та правомірності проживання відповідача у будинку, який знаходиться на земельній ділянці позивача та є його власністю. Такі дії ОСОБА_3 обмежують право ОСОБА_1 у використанні цієї земельної ділянки та розташованих на ній нерухомих об`єктів, чим створює незручність та перешкоджає у її користуванні позивачем.

В той же час, ОСОБА_3 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_4 , а тому він як власник цього майна має право користуватися та розпоряджатися ним на власний розсуд, при цьому не створюючи перешкоди у користуванні своєї власності ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до цієї статті, власник має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном - негаторний позов.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно», що міститься в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, щодо наявності підстав вважати, що права позивача як власника майна порушуються, а тому ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з земельної ділянки АДРЕСА_1 та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд підлягають задоволенню.

Окрім цього, позивач просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення також будь-яких осіб, що мешкають з відповідачем однією сім`єю, однак ця вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Відповідно до норм закону (ст.ст. 4, 12, 13, 48, 50, 51, 81, ч. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) позивач, звертаючись до суду з позовом повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем (відповідачами). При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, співвідповідача (чи при його (належного відповідача) відсутності) задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не в змозі вирішувати та задовольняти позовні вимоги без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача чи співвідповідача). Правом на заявлення клопотання про заміну неналежного відповідача належним, залучення співвідповідача наділений виключно позивач, який у випадку заміни відповідача (відповідачів), залучення нового, зобов`язаний вказати вимоги до нового відповідача (відповідачів) та підстави заявлення таких саме до нього.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

Зі змісту позовної заяви та заявлених у ній вимог вбачається, що перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю здійснює позивачу відповідач ОСОБА_3 . Будь-яких інших конкретизованих відповідачів та вимог щодо кожного з них позовна заява не містить.

Оскільки суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем, вимоги щодо усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні шляхом виселення будь-яких осіб, що мешкають з відповідачем однією сім`єю задоволенню не підлягають.

Також, позивач просив суд постановити рішення, яким виселити відповідача без надання іншого житлового приміщення та передачі відповідачем ОСОБА_1 ключів від воріт, житлового будинку та всіх приміщень, однак в цій частині позовних вимог необхідно відмовити з огляду на таке.

Позивач звернувся до суду, оскільки відповідач здійснює перешкоди в користуванні, володінні і розпорядженні його власністю. Тобто, виселення відповідача з наданням чи без надання іншого житлового приміщення не стосується предмету спору та не відповідає змісту спірних правовідносин.

З приводу передачі позивачу ключів від воріт, житлового будинку та всіх приміщень, слід зазначити те, що позивачем не конкретизовані вимоги в цій частині. Позивач не скористався своїм правом уточнити позовні вимоги, так само в судовому засіданні не зазначив від яких конкретних воріт, приміщень має надати ключі відповідач.

Крім того, виконуючи рішення в частині усунення перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідача з земельної ділянки АДРЕСА_1 , позивач матиме можливість скористатися своїм правом власності на власний розсуд, в тому числі, змінювати замки у всіх приміщеннях та інше.

Необхідність конкретизації позовних вимог та їх обґрунтування обумовлена тим, що відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинами 2, 3 статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з частиною 3, статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За правилами, встановленими статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1, 5 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

За змістом частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача, представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача необхідно задовольнити частково.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 78, 90, 125 ЗК України, ст.ст. 188, 317, 319, 321, 373, 375, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 48, 50, 51, 76, 77, 81, 141, 175, 263, 264, 265 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ) перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) з земельної ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:192:0278) та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 06.08.2021

Головуючий суддя: К.С. Маштак