Справа № 757/8588/20-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/3304/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, Державної казначейської служби України, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 10.12.1996 року здобув право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії № НОМЕР_1 , яке видано Пенсійним фондом України на його ім`я. До листопада 2014 року він перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України Луганської області м. Красний Луч. У зв`язку з набранням чинності постанови Кабінету міністрів України від 07.11.2014 року №595, якою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей у населеному пункті, де він мешкав, було припинено здійснення повноважень відповідним органом ПФУ а також зупинене до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади видатки з державного бюджету, бюджету ПФУ та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Внаслідок цього він, не маючи інших джерел існування крім пенсії, змушений був звернутися із заявою про взяття на облік та на продовження виплат пенсії до іншого територіального органу Пенсійного фонду України. У 2015 році він перереєструвався та отримав довідку про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території та став на облік до Ізюмського ОУ ПФУ (наразі правонаступник - ПФУ у Харківській області). Саме з цього часу та до березня 2017 року ПФУ нараховував йому пенсію на картковий рахунок. У березні 2017 року пенсія на картку зарахована не була. Після його звернення до ПФУ йому було запропоновано оновити відомості про себе (довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи), що ним було зроблено, проте виплату поновлено не було. З приводу ненарахування пенсії він неодноразово звертався до ПФУ та зрештою до суду. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/10092/18 від 12.12.2018 року бездіяльність ПФУ по невиплаті пенсії визнана протиправною та зобов`язано відповідача виплатити заборгованість з пенсії за період з березня 2017 по липень 2018 року. Рішення в добровільному порядку ПФУ не виконувалось, а тому було звернуто до примусового виконання. Оскільки боржник добровільно не виконував судове рішення, а виконавча служба не проводила відповідні виконавчі дії, позивач звернувся з позовом про визнання бездіяльності виконавчої служби протиправної. Постановою апеляційної інстанції № 520/5660/19 від 15.10.2019 року його позовні вимоги були задоволені, бездіяльність виконавчої служби визнана протиправною. В той же час в процесі оскарження бездіяльності виконавчої служби остання винесла постанову про закінчення виконавчого провадження № 58584727. Враховуючи вищевикладене, позивач вважав, що має право на відшкодування заподіяної йому шкоди у розмірі 82 695,30 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

26 травня 2021 року до Київського апеляційного суду від Мінсоцполітики надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міністерство, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення не в повній мірі відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 має право на отримання пенсії за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії № НОМЕР_1 від 10.12.1996 року, яке видано Пенсійним фондом України Луганської області м. Красний Луч.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року у справі № 520/10092/18 частково задоволено позов ОСОБА_1 та визнано протиправною бездіяльність Ізюмського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсії, що утворилась за період з березня 2017 року по липень 2018 року; зобов`язано Ізюмське об`єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області виплатити ОСОБА_1 заборгованість з пенсії, що утворилась за період з березня 2017 року по липень 2018 року; в решті позову відмовлено.

ПФУ добровільно не виконував вказане судове рішення, тому державний виконавець направив повідомлення до правоохоронного органу та виніс постанову від 09.08.2019 року про закінчення виконавчого провадження № 58584727.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту спричинення йому матеріальної шкоди у вигляді неотриманого доходу.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

У даному випадку позивач, реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звертався про перерахунок пенсії.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Як вже зазначалося вище, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем того факту, що він у безумовному порядку мав отримати доходи, неотримання яких було визначено позивачем як упущена вигода.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із такими висновком суду першої інстанції, оскільки у даному випадку суд не звернув увагу на те, що такими неотриманими доходами позивач вважає призначену йому до виплати, однак фактично невиплачену пенсію, яка в безумовному порядку мала бути йому виплачена у разі належного виконання органом Пенсійного Фонду України своїх обов`язків, що відповідно підтверджено і рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.12.2018 року у справі №520/10092/18.

За таких умов, колегія суддів не може погодитись з такими підставами для відмови у задоволенні позову, які суд першої інстанції поклав у основу свого рішення.

Незважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, однак з інших ніж зазначено судом першої інстанції підстав.

Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Позивач звернувся з позовом до держави в особі Мінсоцполітики. З суті позовних вимог вбачається, що фактичну шкоду позивач обґрунтовує фактом невиплати йому державної пенсії. Організацією виплат державних пенсій і Україні здійснює Пенсійний Фонд України відповідно до положення «Про Пенсійний Фонд України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 року №280.

Визначаючи відповідачем Мінсоцполітики, позивач виходив з того, що Пенсійний Фонд України координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики. В той же час позивач не звернув увагу на те, що відповідно до п. 1 вищевказаного положення Пенсійний Фонд України є центральним органом виконавчої влади і організація пенсійного забезпечення в Україні здійснюється саме ним, а не Мінсоцполітики.

За таких умов, належним відповідачем у даній справі має бути держава в особі Пенсійного Фонду України. В той же час, позивач свої вимоги до такого органу не заявляв.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц; від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц; від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц; від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 07 грудня 2020 року змінити в частині мотивів для відмови в задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько