Головуючий суду 1 інстанції - Ковальов В.М.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 414/2586/20
Провадження № 22-ц/810/177/21
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Карташова О.Ю., Лозко Ю.П.,
за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2

відповідач Луганський обласний ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,
на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року, ухваленого у складі судді Ковальова В.М. у м. Кремінна, Луганської області
у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Луганського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час перебування на військовій службі за контрактом,

в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
16 грудня 2020 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Луганського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії»(далі ліцей), в обґрунтування якого посилається на наступне. ОСОБА_1 з 27 травня 2016 року перебував у трудових відносинах з ліцеєм на посаді старшого вихователя. Згідно наказу військового комісара Рубіжансько-Кремінського ОМВК від 21 квітня 2020 року вибув до в/ч НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом. Наступного дня ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. З часу підписання контракту він постійно перебував на території військової частини, в тому числі на карантині. За ним відповідно до ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок», ч.3 ст.119 КЗпП України зберігаються місце роботи, середній заробіток. 09 листопада 2020 року він звернувся до відповідача із заявою про поновлення на роботі, оскільки його було звільнено незаконно, але в цьому йому було відмовлено.
В обґрунтування своєї позиції також посилається на постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 131/1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17; від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц; постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.
Тому ОСОБА_1 просить поновити строк звернення до суду з заявою про поновлення на роботі, визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час перебування на військової служби станом на 31 грудня 2020 року у розмірі 179 305 грн. 26 коп.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до Луганського обласного ліцею з посиленною військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії» про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку - відмовлено.
Мотивуюче таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт поважності причини пропуску строку звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на військовій службі у смт. Старичі, смт. Черкаське, а потім м. Вугледар, що не перешкоджало йому звернутися до суду з заявою у визначений законом строк і протилежного він належними та допустимими доказами не довів. Відповідно до довідки від 22 грудня 2020 року (а.с. 48) ОСОБА_1 лише в період з 29 травня 2020 року безпосередньо став брати участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, в той час як його звільнення відбулося 22 квітня 2020 року. Посилання представника позивача на ч. 3 ст.119 КЗпП України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закони України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є помилковим.. Також є недоречним посилання представника позивача на постанови Верховного Суду з наступних підстав. Дві постанови ВС від 14 лютого 2018 року, постанови ВС від 21 лютого 2018 року, від 25 квітня 2018 року, від 10 жовтня 2018 року стосуються звільнення осіб на підставі п.3 ч.2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з призивом на строкову військову службу. Постанова ВС від 20 лютого 2018 року стосується стягнення коштів з особи на користь ПАТ КБ «Приватбанк», а постанова ВП ВС від 26 серпня 2020 року стосується звільнення працівника ДСНС за правилами Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу. Тому суд першої інстанції не віднайшов підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись з таким рішення суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з даною позовною заявою, визнати незаконним та скасувати наказ від 22.04.2020року за №30-к/тр про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади, поновити ОСОБА_1 на посаді старшого вихователя Луганського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетьський корпус імені героїв Молодої гвардії» з 22.04.2020 року, стягнути з Луганського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетьський корпус імені героїв Молодої гвардії» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час перебування позивача на військовій службі за контрактом на час винесення рішення судом апеляційної інстанції, станом на 31 січня 2021 року у розмірі 198 884,57 грн та приєднати до матеріалів справи письмові докази .
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене рішення прийнято з неповним з`ясуванням судом обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. При винесенні оскаржуваного рішення, на думку скаржника, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 добровільно була подана заява про звільнення та подання зазначеної заяви не пов`язане з проходженням позивачем військової служби. Такий висновок суду першої інстанції скаржник вважає помилковим, оскільки 22.04.2020 року ОСОБА_1 відповідно до витягу з наказу від 22.04.2020 року за № 120( місто Старичі, Львівська область) командира військової частини НОМЕР_1 був зарахований до списків особового складу військової частини на посаду командира 2 механізованого взводу 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , та відповідно до якого з 22.04.2020 року був поставлений на всі види забезпечення. Відповідно до п.1.2 ст.24 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби, прийнятих на військову службу за контрактом- вважається день зарахування до списків особового складу військової частини. Тобто скаржник вважає, що його було звільнено вже під час проходження ним військової служби. Також скаржник зазначає, що він був матеріально-відповідальною особою під час роботи у вищевказаному ліцею та за ним обліковувались товарно-матеріальні цінності на суму більше мільйона гривень, через, що відповідач погрожував скаржнику, що відповідач не спише з нього зазначені товарно-матеріальні цінності, поки ОСОБА_1 не напише заяву про звільнення. Зазначене підтверджується актами внутрішнього переміщення основних засобів, в кількості 13(тринадцяти) примірників, відповідно до яких з ОСОБА_1 списали товарно-матеріальні цінності 22.04.2020 року, тобто вже під час проходження ОСОБА_1 військової служби та написання ним заяви про звільнення. Скаржник зазначає, що відповідно до матеріалів справи позивач 22 квітня 2020 року уклав з Міністерством Оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки, тобто до закінчення особливого періоду (який діє з 17 березня 2014 року) або до оголошення рішення про демобілізацію. Скаржник зауважує, що він звільнився за власним бажанням під тиском відповідача, в той час коли скаржник вже перебував на військовій службі, та обставини пов`язані із датами прийняття скаржника на військову службу і звільнення з посади у вищевказаному ліцеї датуються 22 квітням 2020 року, тобто в період коли скаржник мав статус військовослужбовця вч НОМЕР_1 , що на думку скаржника не враховано судом при винесенні рішення та не взято до уваги правові позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі №323/1252/17 та у справі №263/13585/18 від 10 липня 2019 року. Щодо стягнення середнього заробітку робітника скаржник зазначає, що середньоденна заробітна плата скаржника складає 1030,49 грн за робочий день, із зазначеного розрахунку скаржником в апеляційній скарзі останнім вказано, що з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час перебування позивача на військовій службі за контрактом (станом на 31 січня 2021 року) в період з квітня 2020 року по січень 2021 року у сумі 198 884,57 грн.

Доводи інших учасників справи
01 березня 2021 року на адресу Луганського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 від начальника Луганського обласного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус імені героїв Молодої гвардії» Валерія Ємбакова.
Мотивуючи який відповідач зазначає, що ОСОБА_1 у період з 20.01.2020 року по 21.04.2020 року перебував на лікарняному та згідно його пояснень, через погіршення стану його здоров`я ним подана особисто заява про звільнення за власним бажанням 22.04.2020 року. 22.04.2020року видано наказ №30-к/тр яким ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП та з ним проведено остаточний розрахунок з видачею трудової книжки. Приписом військового комісара Рубіжансько-Кремінського ОМВК від 21 квітня 2020 року було запропоновано ОСОБА_1 22 квітня 2020 року вибути до в/ч НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом зі строком прибуття 23 квітня 2020 року, а 22 квітня 2020року на ім`я начальника ліцею було направлено повідомлення про те, що за ОСОБА_1 за весь період служби зберігається місце роботи/посада та середній заробіток. На думку відповідача, після оформлення звільнення ОСОБА_1 переслідуючи мету незаконного збагачення прибув до Рубіжансько-Кремінського ОМВК з метою оформлення контракту, щоб потім через тривалий період часу звернутися до суду. 09.11.2020 року ОСОБА_2 поза межами наданих представнику повноважень подана до відповідача заява в інтересах ОСОБА_1 про відкликання заяви про його звільнення за власним бажанням, оскільки фактичною підставою звільнення був припис та наказ військового комісара. Крім цього, в заяві він просить поновити строк звернення з такою заявою, скасувати наказ, нарахувати та виплатити середню заробітну плату. У відповідь на вказану заяву, відповідачем спрямовано лист на адресу заявника від 08 грудня 2020 року, в якому було роз`яснено, що відкликати заяву про звільнення після спливу більш ніж пів року після видачі наказу про звільнення неможливо, через суперечку чинному законодавству України. На думку відповідача визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником і працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій встановлених трудовим законодавством. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 подав особисту заяву про його звільнення із займаної посади за власним бажанням 22 квітня 2020 року, тобто як вважає відповідач, ОСОБА_1 за власним волевиявленням зазначив вказану вище дату звільнення з якою погодився і відповідач. Як вважає відповідач підписавши заяву про звільнення ОСОБА_1 висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення строку попередження, та цей строк було узгоджено сторонами за трудовим договором, тому розірвання зазначеного договору відбулося відповідно до вимог діючого законодавства. Позивачем, не надано належних доказів, що написана заява про звільнення ОСОБА_1 не відповідає його волевиявленню, та є написаною під впливом. Як відмітив відповідач , під час розгляду справи в суді першої інстанції таку заяву позивач написав добровільно зазначивши дату звільнення без причини такого звільнення. Відповідач зазначає, що позивач ОСОБА_1 звернувся лише через 7 місяців після звільнення, що на його думку є пропущення строку на звернення до суду із вказаною позовною заявою, а доводи наведені позивачем з цього приводу є необґрунтованими. Щодо надання додаткових доказів на стадії апеляційного перегляду даної справи, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 мав доступ до актів внутрішнього переміщення основних засобів в кількості 13 примірників, ще з часу коли він працював у Луганському обласному ліцею, тобто після звільнення у останнього доступу до наданих суду апеляційної інстанції документів не було, підстав не надання суду першої інстанції зазначених документів скаржником необґрунтовано належними доказами.
Тому відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання та позивач та його представник належним чином здійснювали представництво інтересів. Відповідач в судове засідання не6 зявився заяв про перенесення рознгляду справи не надавав.

Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступ сторони позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Представник позивача звернувся до суду з позовом 16 грудня 2020 року та заявив вимоги про поновлення строку звернення до суду, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, вважаючи, що строк позовної давності пропущений з поважних причин обмеження активний дій, руху у зв`язку з наявністю в країні карантинних заходів.
Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції та вважає, що інститут поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору до спірних відносин не повинен бути застосовний.
Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно до частин 3 та 4 ст. 267 цього Кодексу позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо застосовання позовної давность лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).
Згідно частин 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю.
Пунктом 4 ст. 36, ст.38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах. ОСОБА_1 працював у ліцеї на посаді старшого вихователя, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-16).
Приписом військового комісара Рубіжансько-Кремінського ОМВК від 21 квітня 2020 року (а.с.18) було запропоновано ОСОБА_1 22 квітня 2020 року вибути до в/ч НОМЕР_1 для проходження військової служби за контрактом зі строком прибуття 23 квітня 2020 року, а 22 квітня 2020 року на ім`я начальника ліцею було направлено повідомлення про те, що за ОСОБА_1 за весь період служби зберігається місце роботи /посада та середній заробіток (а.с.19).
ОСОБА_1 22 квітня 2020 року на ім`я начальника ліцею надав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 22 квітня 2020 року. Відповідно до резолюції на заяві звільнення працівника було погоджено з керівником ліцею.
На підставі вказаної заяви було видано наказ № 30к/тр від 22 квітня 2020 року, яким ОСОБА_1 того ж дня було звільнено за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з отриманням трудової книжки та виплатою заробітної плати (а.с.16, 49, 50).
Відповідно до витягів із наказів (а.с.20-23) ОСОБА_1 починаючи з 22 квітня 2020 року перебував на військовій службі у різних містах країни за контрактом (а.с.24-25).
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 09 листопада 2020 року звернувся до відповідача з заявою на ім`я начальника ліцею про відкликання заяви про його звільнення за власним бажанням, оскільки фактичною підставою звільнення було припис та наказ військового комісара. Крім цього, в заяві він просив поновити строк звернення з такою заявою, скасувати наказ, нарахувати та виплатити середню заробітну плату (а.с.26-27).
У відповідь на вказану заяву, відповідачем на адресу заявника направлено лист від 08 грудня 2020 року (а.с.28-30), в якому було роз`яснено, що відкликати заяву про звільнення після спливу більш ніж півроку від видачі наказу про звільнення неможливо, так як це буде суперечити чинному законодавству України.
Вказані обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.
Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, оскільки позивачем свідомо 22 квітня 2020 року було подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка на час видання наказу не відкликана, а тому відповідач мав всі підстави для розірвання з працівником трудового договору на підставі ст. 38 КЗпП України в узгоджений сторонами строк. Відповідачем під час звільнення додержано норми законодавства, що регулює звільнення працівника та відсутні підстави для поновлення позивача на роботі.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи скаржника щодо відсутності волевиявлення працівника, що, на думку скаржника, супроводжувалось тиском відповідача, на його звільнення у зв`язку з проходженням військової служби, через необґрунтованість та недоведеність підтвердження належними доказами такого доводу.
Згідно з ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Установлений законом строк попередження про звільнення з роботи за власним бажанням має юридичне значення для сторін трудового договору. Протягом цього строку працедавець має час знайти іншого працівника на його заміну. Водночас працівник до закінчення цього строку має упевнитися у своєму бажанні звільнитися з роботи, чи забрати подану ним заяву. В останньому випадку заява працівника втрачає свою юридичну силу і працівника не може бути звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України.
У разі, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина друга вказаною статті).
Строк попередження про звільнення може бути скорочений, проте лише за погодженням між працедавцем і працівником. Одностороннє скорочення цього строку як працедавцем, так і працівником не допускається..
Отже, визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та працедавцем, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.
Двотижневий строк попередження працівником працедавця про звільнення за власним бажанням обчислюється з наступного за днем подання заяви дня. Якщо в заяві про звільнення не зазначено дня, з якого він просить його звільнити, таким днем вважається той, що настає через два тижні після подання заяви про звільнення.
Тобто працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення, але лише за його проханням.
З матеріалів справи вбачається, що отримавши припис про проходження військової служби з 22 квітня 2020 року позивач на ім`я начальника ліцею подав особисту заяву про його звільнення із займаної посади за власним бажанням з 22 квітня 2020 року.
Як вбачається зі змісту поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням, він зазначив дату звільнення саме 22 квітня 2020 року і відповідачем було погоджено цю дату, про що свідчить відповідна резолюція адміністрації ліцею на заяві позивача.
Таким чином, підписавши заяву про звільнення, позивач фактично висловив своє волевиявлення на розірвання трудового договору у визначений ним строк до закінчення стоку попередження, та цей строк було узгоджено сторонами за трудовим договором. Тому розірвання працедавцем (уповноваженим ним органом) трудового договору відбулося відповідно до діючого законодавства.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що зазначена заява не відповідає волевиявленню працівника та була написана ним під впливом необхідності проходження військової служби.
Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Як вбачається зі змісту поданої позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, він зазначив дату звільнення та не зазначив причин звільнення. При цьому в судовому засіданні з`ясовано, що заява про звільнення була написана добровільно.
Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року визначено, що у справах про звільнення особи за власним бажанням суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Проте звертаючись до суду з позовом позивач не надав доказів того, що він діяв під тиском відповідача або необхідность прибуття до військового комісара для укладення контракту для проходження військової служби, викликало подання заяви про звільнення .
Доводи про те, що 09 листопада 2020 року позивач надав заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, не заслуговують на увагу, так як працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП України). У даному випадку вбачається, що позивачем взагалі не зазначено строку попередження, а заявлено про його звільнення у день подання заяви. Водночас заяву про відкликання ним подано через шість місяців після звільнення, тобто поза межами навіть максимального строку попередження, визначеного ст. 38 КЗпП України. Крім того після звільнення позивач уклав на три роки контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу (а.с.24-25).
Колегія суддів не приймає до уваги також доводи про те, що звільнення працівника проведено під час припису для проходження військової служби, що є порушенням вимог законодавства, оскільки позивач міг взагалі не складати відповідної заяви.
Тобто період знаходження працівника під впливом зовнішнього фактору не позбавляє його права розпорядитися своїм правом на власний розсуд та не перешкоджає припиненню трудового договору за ініціативою відповідача або за згодою сторін.
Крім того, позивачем не доведено факт поважності причини пропуску строку звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на військовій службі у смт. Старичі, смт. Черкаське, а потім м. Вугледар, що не перешкоджало йому звернутися до суду з заявою у визначений законом строк і протилежного він належними та допустимими доказами не довів.
Відповідно до довідки від 22 грудня 2020 року (а.с. 48) ОСОБА_1 лише в період з 29 травня 2020 року безпосередньо став брати участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ в Донецькій та Луганській областях, в той час як його звільнення відбулося 22 квітня 2020 року.
Європейський суд з прав людини вказав, що п.1ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Тому посилання представника позивача на ч. 3 ст.119 КЗпП України, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закони України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є помилковим.
Також є недоречним посилання представника позивача на постанови Верховного Суду з наступних підстав.
Дві постанови ВС від 14 лютого 2018 року, постанови ВС від 21 лютого 2018 року, від 25 квітня 2018 року, від 10 жовтня 2018 року стосуються звільнення осіб на підставі п.3 ч.2 ст. 36 КЗпП України - у зв`язку з призивом на строкову військову службу. Постанова ВС від 20 лютого 2018 року стосується стягнення коштів з особи на користь ПАТ КБ «Приватбанк», а постанова ВП ВС від 26 серпня 2020 року стосується звільнення працівника ДСНС за правилами Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу.
Щодо надання суду апеляційної інстанції додаткових доказів у вигляді актів внутрішнього переміщення основних засобів(а.с.72-84), в даному випадку колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо невизнання пропущених строків на оскаржування звільнення ОСОБА_1 , що дає підстави суду апеляційної інстанції не приймати подані докази на стадії апеляційного оскарження, а також те, що не підтверджено належним чином обставин, які першкоджали подати такі докази під час розгляду судом першої інстанції.Відповідно до ч.3 ст 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи вищевикладене судова колегія не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.259,367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 11 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови 02 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: