ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2097/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Мицик Ю.С.,

при секретарях Горбенко А.О., Пугач Д.С.

за участю

представника відповідача ОСОБА_1

інші учасники справи не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю "Голос. Юа" про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" (далі відповідач 2) про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Зокрема просив, визнати недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, наступну інформацію, поширену ОСОБА_3 , Товариством з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" та розміщену в статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 о 16:52: "ОСОБА_2: "ІНФОРМАЦІЯ_7 ". В Украине сложилась нездоровая ситуация вокруг президентских выборов. Вместо того, чтобы позаботиться о судьбе страны, главные кандидаты на пост главы государства устроили охоту на власть." С таким заявлением выступил 1-й заместитель председателя политической партии "Регионы вперёд" ОСОБА_2 . Он выразил тревогу относительно будущего страны и отметил: прежде всего, политики должны обеспечить честное волеизъявление, сообщает пресс-служба политсилы." "лидер "Регионов вперед". В комментарии пресс-службе партии, он отметил, что прежде всего речь шла о антикоррупционное расследование вокруг хищения армии. Кроме того, он особо отметил роль ОСОБА_6 в расшатывании политической ситуации. "Такие" сливы "делаются специально перед выборами. Я знаю, кто за этим стоит. Журналисты снова продаются тем, кто больше платит. А тем временем ОСОБА_6 обещает населению вернуть долги советского Сбербанка. Такое впечатление, что мы вернулись в 2010-й, когда ОСОБА_6 боролась с ОСОБА_8 и вела похожую риторику. Тогда ей это не помогло. Но она сделает все, чтобы дорваться до власти", - отмечает нездоровую конкуренцию среди кандидатов в Президенты ОСОБА_2." Отдельно он прокомментировал активность ОСОБА_4 . ОСОБА_2 считает, что голосовать за кандидата, не провел никаких дебатов, опасно. "Когда я был немного моложе, такие ребята, как ОСОБА_4 , годились разве что на роль" технического кандидата ". Но сейчас он может стать нашим Президентом. Это опасно. Я уеду из страны, если ОСОБА_4 победит - здесь будет нечего делать. Мы банально остановимся в развитии на годы. Единственный шанс в таком случае - это парламентские выборы, где будут представлены в том числе "ІНФОРМАЦІЯ_4", - заявил ОСОБА_2 ." Ранее ОСОБА_2 опубликовал аналитическое исследование, наиболее точно прогнозирует будущего победителя избирательной гонки.";

зобов`язати ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" спростувати шляхом розміщення потягом десяти днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі резолютивної частини судового рішення по справі на веб-сайті https//:golos.ua/ недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 на повагу його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації, наступну інформацію, поширену ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" та розміщену в статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка опублікована ІНФОРМАЦІЯ_3 о 16:52: "ОСОБА_2: "Это не выборы. Я уеду из страны, если победит ОСОБА_4 ". В Украине сложилась нездоровая ситуация вокруг президентских выборов. Вместо того, чтобы позаботиться о судьбе страны, главные кандидаты на пост главы государства устроили охоту на власть." С таким заявлением выступил 1-й заместитель председателя политической партии "Регионы вперёд" ОСОБА_2 . Он выразил тревогу относительно будущего страны и отметил: прежде всего, политики должны обеспечить честное волеизъявление, сообщает пресс-служба политсилы." "лидер "Регионов вперед". В комментарии пресс-службе партии, он отметил, что прежде всего речь шла о антикоррупционное расследование вокруг хищения армии. Кроме того, он особо отметил роль ОСОБА_6 в расшатывании политической ситуации. "Такие" сливы "делаются специально перед выборами. Я знаю, кто за этим стоит. Журналисты снова продаются тем, кто больше платит. А тем временем ОСОБА_6 обещает населению вернуть долги советского Сбербанка. Такое впечатление, что мы вернулись в 2010-й, когда ОСОБА_6 боролась с ОСОБА_8 и вела похожую риторику. Тогда ей это не помогло. Но она сделает все, чтобы дорваться до власти", - отмечает нездоровую конкуренцию среди кандидатов в Президенты ОСОБА_2." Отдельно он прокомментировал активность ОСОБА_4 . ОСОБА_2 считает, что голосовать за кандидата, не провел никаких дебатов, опасно. "Когда я был немного моложе, такие ребята, как ОСОБА_4 , годились разве что на роль" технического кандидата ". Но сейчас он может стать нашим Президентом. Это опасно. Я уеду из страны, если ОСОБА_4 победит - здесь будет нечего делать. Мы банально остановимся в развитии на годы. Единственный шанс в таком случае - это парламентские выборы, где будут представлены в том числе "ІНФОРМАЦІЯ_4", - заявил ОСОБА_2 ." Ранее ОСОБА_2 опубликовал аналитическое исследование, наиболее точно прогнозирует будущего победителя избирательной гонки.";

зобов`язати ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" видалити з веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_8 протягом десяти днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі статтю під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка розміщена за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

стягнути з ОСОБА_3 та Товариства з обмеженою відповідальністю "Голос.Юа" на користь ОСОБА_2 100 000,00 (сто тисяч) грн.. моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що позивач вважає, що поширена відповідачами інформація про ОСОБА_2 , як про фізичну особу і як про відому публічну особу, яка веде громадську та політичну діяльність, є недостовірною та має негативний характер, а тому порушує особисті немайнові права позивача на повагу до його гідності, честі, недоторканості його ділової репутації.

Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 11.06.2019 було відкрито провадження у вказаній справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

28.11.2011 від відповідача 1 та відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вони вимоги позову не визнали, та просили відмовити в його задоволенні. На обґрунтування відзиву відповідачі зазначили, що ТОВ "Голос.Юа" дослівно відтворило інформацію про позивача з посиланням на джерело. Вказане не суперечить вимогам статті 21 Закону України "Про авторське право і суміжні права" та звільняє відповідачів від відповідальності на підставі статті 35 Закону України "Про інформаційні агентства".

04.02.2020 представником позивача були подані письмові пояснення, які містили аналогічні доводи, які були викладені у позовній заяві. Додатково стороною позивача було звернуто увагу суду на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.09.2019 у справі № 369/1469/19.

20.02.2020 представником відповідачів до суду були подані заперечення на письмові пояснення позивача, в яких, окрім доводів зазначених раніше у відзиві наголошувалося на тому, що ОСОБА_2 є відомою публічною особою, яка веде громадську та політичну діяльність, у зв`язку з чим підлягає ретельному громадському контролю і потенційно міг зазнати гострої та сильної критики з приводу того як він виконував або виконує свої функції.

Позивач в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів в судовому засіданні вимоги позову не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Факт поширення відповідачами в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_8 вказаної вище статті представник відповідачів в судовому засіданні не заперечила.

Судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/1469/19 встановлено факт недостовірності інформації, що була поширена в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 про існування політичної партії «Регіони вперед», головний офіс якої розташований за адресою: 010111, м. Київ, вул. Московська, 29А, до складу якого входить ОСОБА_2 та факт недостовірності інформації, що була поширена в мережі Інтернет на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_6 про входження ОСОБА_2 до керівних політичної партії "Регіони вперед" та зайняття ОСОБА_2 посади першого заступника голови політичної партії "Регіони вперед".

При цьому, суд встановив, що відповідачі дослівно відтворили інформацію про позивача з посиланням на джерело "ІНФОРМАЦІЯ_4", що підтверджується роздруківкою із сайту ІНФОРМАЦІЯ_6.

В статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за посиланням на сайті: ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка опублікована 16 березня 2019 року о 16:52 міститься посилання на інший засіб масової інформації, який поширив таку інформацію:

"Об этом сообщается на сайте « ІНФОРМАЦІЯ_4 ".

Так на сайті "ІНФОРМАЦІЯ_4" за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_6 14 березня була опублікована аналогічна стаття ОСОБА_2: "ІНФОРМАЦІЯ_7".

Таким чином, суд встановив, що відповідачі не є авторами вищевказаної інформації (статті) та здійснили передрук оспорюваної інформації надавши його читачам як дослівне відтворення з посиланням на джерело походження такої інформації ІНФОРМАЦІЯ_6

Статтею 21 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, вільне використання, тобто без згоди автора (чи іншої особи, яка має авторське право), але з обов`язковим зазначенням імені автора і джерела запозичення, зокрема, відтворення у пресі, публічне виконання чи публічне сповіщення попередньо опублікованих у газетах або журналах статей з поточних економічних, політичних, релігійних та соціальних питань чи публічно сповіщених творів такого ж самого характеру у випадках, коли право на таке відтворення, публічне сповіщення або інше публічне повідомлення спеціально не заборонено автором.

Відповідно до статті 35 Закону України "Про інформаційні агентства": "Інформаційне агентство, суб`єкти діяльності інформаційних агентств не несуть відповідальності за розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, принижує честь і гідність громадян та організацій, порушує їх права і законні інтереси або являє собою зловживання свободою діяльності інформаційних агентств і правами журналіста, якщо ця інформація одержана від інших інформаційних агентств або засобів масової інформації і є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих цими агентствами чи засобами масової інформації, та якщо вони були спростовані відповідно до статті 33 цього Закону".

Таким чином, відповідачі відтворили інформацію, раніше розміщену іншим засобом масової інформації, а тому вони не можуть нести відповідальність за достовірність даної інформації.

Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини зауважив, що "публікація була дослівним відтворенням матеріалу, завантаженого із загальнодоступної Інтернет-газети. Вона містила посилання на джерело матеріалу та коментарі редакції, в яких вона формально дистанціювалася від змісту матеріалу. Українське законодавство, зокрема, Закон України «Про інформаційні агентства", надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу, опублікованого у засобах масової інформації. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими. Проте відповідно до позиції національних судів такий імунітет журналістів не поширюється на відтворення матеріалу з Інтернет-джерел, які не зареєстровані згідно із Законом України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні". У зв`язку з цим Суд зауважує, що на той час не існувало національних нормативних актів стосовно державної реєстрації Інтернет-видань і що, як стверджував Уряд, Закон України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" та інші нормативні акти, які регулюють сферу засобів масової інформації в Україні, не містили будь-яких положень про статус Інтернет-видань або використання інформації, отриманої з Інтернету (EDITORIAL BOARD OF PRAVOYE DELO AND SHTEKEL v. UKRAINE, № 33014/05, § 60 - 62, ЄСПЛ, від 05 травня 2011 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що «Інтернет як інформаційний і комунікаційний інструмент дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси. Таким чином, підходи, які регулюють відтворення матеріалу з друкованих засобів масової інформації та Інтернету, можуть відрізнятися. Останній, безперечно, має коригуватися з урахуванням притаманних цій технології рис для того, щоб забезпечити захист зазначених прав і свобод та сприяння їм.

Однак, беручи до уваги роль, яку відіграє Інтернет у контексті професійної діяльності засобів масової інформації, та його важливість для загального здійснення права на свободу вираження поглядів, Суд вважає, що відсутність на національному рівні достатньої законодавчої бази, яка б дозволяла журналістам використовувати отриману з Інтернету інформацію без остраху наразитися на санкції, серйозно перешкоджає пресі відігравати свою роль "сторожового пса суспільства". На думку Суду, повне виключення такої інформації зі сфери застосування законодавчих гарантій журналістських свобод може саме по собі спричинити неправомірне втручання у свободу преси, гарантовану статтею 10 Конвенції. Під час провадження в національних судах заявники чітко наводили на свій захист принцип "умовного імунітету від відповідальності" передбачений відповідним законодавчим положенням. Зокрема, вони доводили, що не мали злого умислу завдати шкоди честі, гідності та репутації позивача публікацією зазначеного матеріалу та що громадськість була зацікавлена в отриманні інформації. Крім того, вони стверджували, що, передруковуючи матеріал, попередньо опублікований в Інтернеті, вони мали намір сприяти обговоренню політичних питань, які становили значний інтерес для громадськості. Вони також доводили, що позивач не вжив жодних кроків для врегулювання спору з ними, незважаючи на той факт, що вони запросили будь-яку особу, що має до цього відношення, надавати до публікації свої коментарі. Проте суди повністю проігнорували їхні доводи. Таким чином, Суд доходить висновку, що, враховуючи недостатність у національному законодавстві належних гарантій для журналістів, які використовують інформацію, отриману з Інтернету, заявники не могли достатньою мірою передбачати наслідки, до яких могла призвести оскаржувана публікація. Це дає Судові підставу вважати, що вимогу щодо законності, закріплену в другому пункті статті 10 Конвенції, дотримано не було" (EDITORIAL BOARD OF PRAVOYE DELO AND SHTEKEL v. UKRAINE, № 33014/05, § 63 - 66, ЄСПЛ, від 05 травня 2011 року).

За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що в задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання інформації недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 на повагу до його гідності та честі, недоторканості його ділової репутації слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Такої позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 03 лютого 2020 року при розгляді справи № 756/10721/17.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом частини першої статті 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

За положеннями статті 29 Закону України "Про інформацію" суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

При цьому суспільство також має право на отримання інформації яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію"оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження і критику у поєднанні з дотримання розумних меж цих суджень.

Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач визнає, що він є відомою публічною особою, яка веде громадську та політичну діяльність, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес.

У разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

З урахуванням наведених норм матеріального права, прецедентної практики Європейського суду з прав людини, суд вважає, що позивач не довів, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. Позивач як публічна особа, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов`язково приємною для позивача, навіть, шокуючою; він мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації.

При цьому, суд також враховує Висновок № 14829 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 вересня 2019 року, відповідно до якого експерт встановив, що текст статті під назвою " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", яка була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_5 на веб-сайті ІНФОРМАЦІЯ_8 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 не містить інформації негативного характеру щодо особи ОСОБА_2 .

На думку суду висновок експерта відповідає вимогам чинного законодавства, експерт повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

В частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини.

Згідно із ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно положень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зважаючи на те, що обставин, з якими закон пов`язує підстави для стягнення моральної шкоди судом не встановлено, а відтак вимога про відшкодування моральної шкоди є також недоведеною та необґрунтованою.

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги встановлені судом фактичні обставини справи та вказані вище вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов є недоведеним та безпідставним, в зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Судові витрати, в порядку ст. 141 ЦПК України, слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 28, 34, 64 Конституції України, ст.ст. 200, 269, 277, 297, 302 Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про інформацію», постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 110, 133, 141, 259, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , товариства з обмеженою відповідальністю "Голос. Юа" про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 05.04.2021.

Суддя: Ю.С. Мицик