КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 362/6563/15 Головуючий 1 інстанція - Марчук О.Л.
Провадження № 22-ц/824/6190/2021 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Сержанюка А.С., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря: Карпенка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 02 червня 2020 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області із позовом, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивував тим, що 21 листопада 2007 року між ним і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR03110023, відповідно до якого він надав останній кредит в сумі 243 029 гривень 20 копійок на термін до 20.11.2014 року зі сплатою відсотків.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість,за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 336 164 гривень 85 копійок (т.с. 2, а.с. 21 - 22).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 02 червня 2020 року, в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач ПАТ КБ «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалось на те, що при укладені кредитного договору сторонами було досягнуто всі істотні умови у відповідності до статті 638 ЦК України., крім того, вказала, що всі операції за кредитним договором, а також те, як саме нараховувались проценти за користуванням кредитними коштами, прострочені проценти, санкції(пеня), сума нарахованого чергового платежу, сума простроченого платежу чітко відображені в розрахунку заборгованості, що не було проаналізовано судом першої інстанції.

Вказує, що доказів належного виконання зобов`язання за кредитним договором матеріали справи не містять.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 21 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DN81AR03110023, відповідно до пункту 7.1. якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 21.11.2007 року по 20.11.2014 року включно у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 243 029 гривень 20 копійок зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,80 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,50 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля (т.с. 1, а.с. 8 - 10).

Також було встановлено, що відповідач мала заборгованість в сумі 336 164 гривень 85 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 108 474 гривень 52 копійки; заборгованості по процентам за користування кредитом - 27 378 гривень 65 копійок; заборгованості по комісії за користування кредитом - 22 380 гривень 28 копійок і пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 177 931 гривень 40 копійок (т.с. 2, а.с. 22 - 25).

Встановлено, що остання в період часу з січня 2008 року по квітень 2012 року сплатила на користь позивача за умовами укладеного між ними кредитного договору грошові кошти в розмірі на загальну суму 260 236 гривень 98 копійок (т.с. 1, а.с. 58 - 71).

Також судом першої інстанції враховано, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року, яким частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави рухомого майна, а саме: автомобіль марки «КІА», модель «SORRENTO», рік випуску 2007, тип ТЗ: легковий універсал-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором № DN81AR03110023 від 21.11.2007 року в розмірі 115 825 гривень 09 копійок (т.с. 2, а.с. 38 - 39).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованостіза кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є безпідставними і необґрунтованими, оскільки не довів належних правових підстав щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Норма абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У спірних правовідносинах, права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Тобто, пред`явивши у листопаді 2012 року позов до позичальника про звернення стягнення на предмет застави, банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим його право нараховувати передбачені кредитним договором проценти за кредитом після дня пред`явлення позову припинилося.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що судом першої інстанції взято до уваги інформацію, представником позивача у заяві без номеру від 16.03.2020 року та листа Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) без номеру від 11.04.2020 року, та що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року № 2/0417/8987/2012 про звернення стягнення на предмет застави і його реалізації, - для виконання не надходило і на виконанні не перебуває (т.с. 3, а.с. 181, 199).

Таким чином, якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором.

Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, не бере до уваги доводи апелянта, щодо стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 листопада 2007 року за № DN81AR03110023, оскільки відповідач в рахунок погашення кредитної заборгованості перед позивачем, сплатила за кредитом грошові кошти в розмірі на загальну суму 260 236 гривень 98 копійок та вимоги позивача в повному обсязі задоволено рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 листопада 2012 року.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», в особі представника Крилової Олени Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської областівід 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: А.С. Сержанюк

О.І. Сліпченко