СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/21606/20

пр. № 2/759/2366/21

31 березня 2021 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Гаєвської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2020 р. представник позивача звернувся до суду з позовними вимогами про скасування наказу від 11.09.2020 №4259ку Про звільнення віце-президента (з координації розвитку виробнитцва) ОСОБА_1 , поновлення на посаді з 11.11.2020, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, з відрахуванням установлених законодавством України податків і зборів за період з 11.11.2020, стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. 00 коп., витрат на правничу допомогу в розмірі 9600 грн. 00 коп., судових витрат у розмірі 420 грн. 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 25.06.2018 позивач працював на посаді віце-президента (з координації розвитку виробництва) ДП «Антонов», свої посадові обов`язки виконував належним чином. Проте, наказом відповідача від 02.09.2020 №4259ку позивача було звільнено з підприємства на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, протиправним. Cкорочення посади відбулось без будь-якого обгрунтування, мало на меті створення штучної підстави звільнення без пояснення причини. Позивач звертався до відповідача з приводу отримання переліку вільних вакансій, які може зайняти. Проте, запропоновані вакансії не відповідали професійним здібностям, досвіду роботи та вимогам по оплати праці. Відповідач не запропонував наявну на підприємстві вакантну посаду чи роботу за відповідною професією, яку позивач міг би виконувати, було запропоновано лише частину вільних вакансій на власний розсуд роботодавця. При повторному зверненні про наяність вільних вакансій, відповідач не відреагував, переліку вільних вакансій не надав. Після видання спірного наказу, позивач дізнався, що в шатний розпис підприємства були введені нові посади, які за своїм напрямом діяльності перебрали на себе частину посадових обов`язків, що виконувались позивачем. При цьому, роботодавець про наявність таких вакансій позивача не повідомляв, навпаки, відповідачем було прийнято на роботу нових працівників. Через звільнення погіршився стан здоров`я позивача, мало місце душевні переживання, втрати нормальних життєвих зв`язків, що призвело до додаткових зусиль для організації нормального життя. Діловій репутації та авторитету позивача завдана шкода. Позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої оцінює у сумі 10000 грн 00 коп.

Ухалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання (а.с. 70).

12.02.2021 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позовних вимог просить відмовити, посилаючись на дотриманні підприємством норм трудового законодавства під час звільнення позивача з посади. На ДП «Антонов» мало місце зміна в організації виробництва і праці, шляхом скорочення штату працівників, що відображено в узагальненій структурі схеми відповідача, затвердженій президентом підприємства та погодженій заступником Генерального директора з виробнитцва Державного концерну «Укроборонпром», до управління якого відноситься ДП «Антонов». Через наявне неефективне використання посади позивача, який мав у підпорядкуванні 2 працівників, було прийнято рішення про виведення посади позивача зі штатного розпису підприємства. Після попередження про виключення зі штатного розпису, позивачу неодноразово пропонувались інші посади в ДП «Антонов», які були вакантними на день ознайомлення (у кількості 732 одиниці станом на 11.09.2020 та 699 одиниці станом на 02.11.2020). Позивачем не висловлювалась згода на переведення на іншу роботу із запронованих вільних посад. На інші посади роботодавець також не мав змоги перевести позивача, через невідповідність кваліфікаційним вимогам, що встановлені для таких посад. Відповідачем дотримано приписи ст. 49-2 КЗпП України та положення щодо персонального попередження позивача про наступне вивільнення не пізніше, ніж за два місяці до такого вивільнення.

Представник позивача у минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, зазначені у позові. У судове засідання призначене на 31.03.2021 не з`явився, надіславши клопотання про відкладення розгляду справи з підстав хвороби, судом прийнято до уваги, але продовжено розгляд справи з підстав застосування п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України та відповідно до ст. 275 ЦПК України обмежений строк розгляду справ з трудових відносин, що передбачає не більше 60 днів з дня відкриття провадження у справі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, заяву про слухання справи без представника до суду не надходило.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що наказом №3079кп від 22.06.2018 ДП «Антонов» ОСОБА_1 прийнятий на посаду віце-президента (з координації розвитку виробництва), що підтверджується відомостями трудової книжки позивача (а.с. 17-18, 134-138).

Відповідно до статуту від 18.06.2020, ДП «Антонов» є державним комерційним підприємством, заснованим на державній власності, передане в управління Державного концерну «Укроборонпром» . Регулювання, контроль та координація діяльності підприємства здійснюються Концерном як уповноваженим суб`єктом господарювання з управління об`єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі. Підприємство утворено з метою одержання прибутку шляхом здійснення систематичної науково-дослідної, дослідно-конструкторської, виробничої, торговельної та іншої господарської діяльності (а.с. 86-109).

Наказом відповідача №4314к від 11.09.2020 попереджено ОСОБА_1 про виключення із штатного розпису з 09.11.2020 його посади: віце-президента (з координації розвитку виробництва) та запропоновано іншу роботу на вакантних посадах ДП «Антонов» в кількості 732 одиниці. З даним наказом позивач ознайомився, про що зазначив в наказі (а.с. 112).

08.09.2020, 26.10.2020 позивач звернувся до відповідача з приводу надання переліку вільних вакансій на підприємстві, які відповідають досвіду роботи та компетенції працівника (а.с. 38-39).

02.11.2020 наказом ДП «Антонов» №5351к запропоновано ОСОБА_1 іншу роботу на вакантних посадах підприємства в кількості 699 одиниць. З даним наказом позивач ознайомився, про що зазначив в наказі (а.с. 113).

Наказом №4259ку від 11.11.2020 віце-президента (з координації розвитку виробництва) ОСОБА_1 звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності та штату працівників, з виплатою середньомісячного заробітку) (а.с. 20).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту наведеної норми зрозуміло, вбачається декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником: ліквідації; реорганізації; банкрутства (перепрофілювання); скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Cудом встановлено, що скорочення чисельності та штату працівників у відповідача підтверджується наказом від 02.09.2020 №4137к «Про зміни в структурній схемі та у штатному розписі підприємства», відповідно до умов якого вирішено вивести з 09.11.2020 зі штатного розпису підприємства по підрозділу «Керівництво підприємством» посаду, в тому числі, віце-президент (з координації розвитку виробництва) (а.с. 19). Даний наказ ніким не оспорений та не скасований.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Вказані висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного суду від 18.08.2018 у справі №800/538/17.

11.09.2020 позивач був попереджений про виключення його посади із штатного розпису. Відповідачем було запропоновано іншу роботу на вакантних посадах підприємства, станом на 11.09.2020 у кількості 732 одиниці та 02.11.2020 у кількості 699 одиниці. Відомості про те, що позивач висловив згоду зайняти вакантну посаду із запропонованих відповідачем, суду надані не були.

Попередження про вивільнення працівника відбулось з дотриманням строків, встанолених ст. 49-2 КЗпП України.

Щодо посилання позивача на наявність вакансій, які йому не були запропоновані, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п. 7.8 статуту ДП «Антонов», керівник підприємства формує адміністрацію підприємства, за погодженням з Концерном призначає та звільняє своїх заступників, а також посадових осіб, які за своїми функціональними обов`язками заміщують керівника підприємства в разі його тимчасової відсутності (незалежно від назви посади), директора з виробництва, головного інженера, керівника структурного підрозділу з питань безпеки, керівника юридичної служби або іншого структурного підрозділу (незалежно від виду), що здійснює правову роботу на підприємстві.

Зазначена позивачем посада віце-президента (з фінансів та економіки) позивачу не пропонувалась, оскільки листом ДП «Антонов» від 20.08.2020№162/6929-20 направлено до Генерального директора Державного концерну «Укроборонпром», який здійснює регулювання, контроль та координацію діяльності підприємства, на погодження призначення ОСОБА_2 на вказану посаду. 11.09.2020 дану особу погоджено на призначення, про що листом повідомлено відповідача (а.с. 139-140).

Щодо посади віце-президента (з авіаційно-транспортної діяльності) в ДП «Антонов», то встановлено, що 21.08.2020 відповідач надіслав до Генерального директора Державного концерну «Укроборонпром» листа №162/6972-20 про погодження на дану посаду ОСОБА_3 та 11.09.2020 останнього погоджено на зазначеній посаді (а.с. 141-142).

З приводу посади віце-президента (з корпоративного управління) встановлено, що ДП «Антонов» від 07.09.2020 листом №162/7438-20 направило до Генерального директора Державного концерну «Укроборонпром», на призначення даної посади ОСОБА_4 , якого 11.09.2020 погоджено на призначення вказаної посади, про що листом повідомлено відповідача (а.с. 143-144).

Тобто погодження нових працівників на зазначені позивачем вакансії були погоджені до моменту виключення посади позивача зі штатного розпису.

Крім того, як вбачається з кваліфікаційних вимог посадових інструкцій зазначених посад, в працівника повинна бути повна вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст), післядипломна освіта в галузі управління, стаж роботи за професіями керівників в авіаційній галузі не менше 5 років (а.с. 114-133). Проте, зазначеним кваліфікаційним вимогам позивач не відповідав. Крім того, вказані позивачем інші посади (директор з організації технічного обслуговування та директор аеродромного комплексу) також не відповідали досвіду роботи працівника.

З огляду на викладене, звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України проведено відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки у відповідача дійсно мало місце скорочення штату працівників. Відповідачем додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівників, була відсутня можливість перевести позивача з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, про наступне вивільнення працівник був належним чином попереджений. Інші доводи позивача цих висновків не спростовують.

За таких умов позовні вимоги щодо скасування наказу про звільнення задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про скасування наказу, а тому також не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, та те, що позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували позовні вимоги, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати у справі, понесені позивачем у виді витрат на правничу допомогу у розмірі 9600 грн 00 коп. та судові витрати у розмірі 420 грн 00 коп., суд залишає за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства «Антонов» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 31.03.2021.