Справа № 242/1393/20
Провадження № 2/242/247/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Владимирської І.М., при секретарі Сафроновій К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві власності належить 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Іншим співвласником є ОСОБА_2 , з яким вона перебувала з 1972 року по 1994 рік у шлюбі. З 2001 року по теперішній час відповідач не з`являється у даній квартирі, не проявляє будь-якої зацікавленості щодо належного йому майна. Вважає, що вона відкрито та добросовісно володіє майном, не приховуючи факт володіння та просить визнати за нею право власності на 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , за набувальною давністю.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 11.08.2020 року відкрито провадження по цивільній справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Згідно рішенням Селидівського міського суду від 15.01.2018 року ОСОБА_2 визнано безвісно відсутнім.

Суд, дослідивши надані докази і матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 1994 року, виданого виконавчим комітетом Авдіївської міської Ради народних депутатів, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З копії технічного паспорту вбачається, що власниками квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15 січня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено та визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пригожине Тимського району Курської області Російської Федерації, безвісно відсутнім.

Згідно інформації Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області від 12.11.2020 року ОСОБА_2 в державному розшуку по Авдіївському ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області не перебуває. На теперішній час місце перебування ОСОБА_2 невідоме, відомостей про його засудження немає.

Згідно відповіді на запит Авдіївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Харків) від 11.09.2020 року актового запису про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по Авдіївському міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м.Харків) та в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян, не виявлено.

Згідно відповіді на запит Авдіївської державної нотаріальної контори від 17.03.2021 року із заявами про встановлення опіки над неруховим майном за адресою: АДРЕСА_1 до Авдіївської державної нотаріальної контори ніхто не звертався (перевірено за Журналом реєстрації вхідних документів з 15 січня 2018 року).

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК ).

Крім того, при вирішенні питання про право власності в силу набувальної давності, задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні зокрема враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

За таких обставин, оскільки в розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірної квартири, співвласник спірного нерухомого майна відомий позивачу, доказів відмови власника від права власності на належне майно не надано, суд приходить до висновку про відсутність передбачених цією статтею правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Крім того, позивач в обґрунтування позову посилалася на те, що відповідач з 2001 року не проживає у спірній квартирі та з цього часу вона вважала, що користується власною квартирою. Разом з тим, зазначила, що їй належить 1/2 частки квартири та іншою 1/2 часткою квартири, яка належить відповідачу, вона відкрито та добросовісно володіє.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 344 ЦК України для ухвалення рішення суду про набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно довести всі обставини, які мають значення для справи.

Виходячи зі змісту викладеного, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинен довести саме позивач є законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Позивач у відповідності до положень ст. 12, 13, 81 ЦПК України з огляду на вимоги ст. 344 ЦК України не довела обставин, які обґрунтовують заявлені нею позовні вимоги.

Суд звертає увагу, що позивачем до суду не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що вона добросовісно заволоділа спірною квартирою та володіє нею протягом 10 років.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що саме позивач зверталась до суду з заявою про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім. В рішенні Селидівського міського суду від 15 січня 2018 року зазначено, що органу опіки та піклування Військово-цивільної адміністрації м. Авдіївка Донецької області вжити заходи щодо встановлення опіки над майном ОСОБА_2 . Позивачу було достовірно відомо про необхідність встановлення опіки над майном ОСОБА_2 .

За змістом статті 46, частини першої статті 47 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність фізичної особи це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, суть цивільної процесуальної дієздатності полягає у здатності здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді особисто.

Системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 47, статті 48 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що цивільна процесуальна правоздатність та цивільна процесуальна дієздатність є взаємопов`язаними, обов`язковими та невід`ємними складовими елементами правового статусу фізичної особи, яка досягла повноліття, як сторони у цивільному процесі (зокрема відповідача у справі ОСОБА_2 ).

В аспекті положень статті 25 ЦК України основою цивільної процесуальної правоздатності та цивільної процесуальної дієздатності фізичної особи є її цивільна правоздатність, як така, що виникає у момент народження фізичної особи та припиняється у момент її смерті, здатність мати цивільні права та обов`язки.

Смерть фізичної особи є безумовною підставою для припинення її цивільної правоздатності, цивільної процесуальної правоздатності та цивільної процесуальної дієздатності.

Визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином як не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті.

Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла).

Завідоме залучення, як сторони-відповідача у справі, фактично відсутньої фізичної особи щодо якої є не скасоване судове рішення про визнання її безвісно відсутньою, всупереч вимогам закону унеможливлює здійснення такою особою її процесуальних прав і виконання нею її процесуальних обов`язків, передбачених цивільним процесуальним законодавством.

З огляду на положення пункту першого статті 6 Європейської Конвенції з Прав Людини частини першої, п`ятої статті 263 ЦПК України, фізична відсутність у сторони зазначеної вище можливості принципово позбавляє суд змоги ухвалити обґрунтоване судове рішення, що не відповідає завданню цивільного судочинства в аспекті справедливого розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, а також суперечить одній з основних засад цивільного судочинства - принципу змагальності сторін.

Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року по справі № 317/3139/15-ц (провадження № 61-4241св18).

З огляду на вищенаведене, враховуючи, що ОСОБА_2 був визнаний безвісно відсутнім, тому він не може бути відповідачем по справі.

Керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об`єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, враховуючи принципи справедливості та неупередженості, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , як не обґрунтованих а ні нормами матеріального права, а ні процесуальним законодавством.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 321, 328, 344 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.М. Владимирська