КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/1670/20
Провадження № 2/534/194/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року місто Горішні Плавні

Комсомольський міський суд Полтавської області в складі головуючого судді Куц Т.О., з участю: секретаря судового засідання Сидоренко Т.Ю., представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за цивільним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому прохає визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Заявлені вимоги мотивує тим, що відповідачі тривалий час у житловому приміщенні за місцем реєстрації не проживають без поважних причин, помешканням не користуються, їх особисті речі у квартирі відсутні, участі в утриманні житла вони не приймають.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 прохала визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 23.11.2020 позовна заява ОСОБА_4 прийнята до розгляду із відкриттям провадження у справі та призначенням до розгляду за правилами загального позовного провадження з викликом сторін у підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18.02.2021 позовні вимоги в частині визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 залишені без розгляду.

Ухвалою суду від 18.02.2021 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав повністю та у задоволенні позову ОСОБА_4 прохав відмовити. У поданому відзиві зазначив, що квартира АДРЕСА_2 придбана ним та позивачем під час перебування у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та пояснив, що згідно витягу про реєстрацію права власності, власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 . В квартирі зареєстрований колишній чоловік позивачки ОСОБА_2 , який з 01.01.2004 не проживає у спірному житлі. Витрати з утримання квартири відповідач не несе, а його реєстрація в квартирі перешкоджає позивачу отримати субсидію на оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що квартиру вони з позивачкою придбали під час перебування у шлюбі. Проте з 2008 року через перешкоди, які йому чинить позивач він не має змоги проживати за місцем реєстрації. Він періодично приходив до квартири за місцем реєстрації, проте дружина до квартири його не пускала.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав на наголосив, що оскільки квартира придбана сторонами за час перебування у шлюбі, згідно ст.60 СК України вона є спільною сумісною власністю подружжя. Не проживає відповідач за місцем реєстрації з поважних причин, а саме через перешкоди позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що є сусідом колишнього подружжя ОСОБА_4 . Останнім часом відповідач не проживав за місцем реєстрації, оскільки дружина його вигнала. ОСОБА_2 жив в залізному гаражі напроти будинку, у сусідів, останнім часом проживає в дочки. Повідомив також, що відповідач періодично, а саме кілька разів на місяць проходив до квартири, але позивач його не пускала.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4 ) з 15.07.1972 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що Сергіївською сільською радою Братського району Миколаївської області зроблено відповідний актовий запис № 08.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 22.12.2020 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21567325 від 15.01.2009, власником Ѕ частини будинку АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_4 . Реєстрація права власності проведена на підставі договору купівлі-продажу від 25.03.1998 посвідченого Дмитрівською сільською радою м. Комсомольська Полтавської області.

Відповідно до довідки виданої Дмитрівським старостинським округом Горішньоплавнівської ОТГ, ОСОБА_4 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 . Разом з нею зареєстровані чоловік ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 .

Відповідно до актів опитування сусідів від 23.09.2020, посвідченого в.о.старости Дмитрівського старостинського округу Горішньоплавнівської ОТГ Полтавської області, ОСОБА_2 за адресою реєстрації не проживає з 01.01.2003, а ОСОБА_5 - з 01.01.2004.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1, 2 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно норм ч.1-3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правові позиції Європейського Суду з прав людини Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, що охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобовязання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав. При цьому такий загальний захист поширюється як на власника житла, так і на наймача.

Як вбачається з наданих суду документів, квартиру АДРЕСА_2 було придбано під час перебування сторін у шлюбі, проте договір купівлі-продажу був оформлений на позивача та відповідно право власності зареєстровано за позивачем ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, але позивачем ОСОБА_4 не ставилося питання про спростування презумпції права спільної власності подружжя та докази на її спростування суду не надавалися.

Разом з цим згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. ст.269,270,310,311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 набута позивачем за час шлюбу з відповідачем, і хоча між ними припинені сімейні відносини та вони проживають окремо це не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Оскільки під час судового розгляду про визнання квартири особистою приватною власністю позивачем не ставилося, то відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно позивачу.

За змістом положень ст.156 ЖК України співвласники житлового будинку, квартири, які одночасно є членами сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником.

Їх право користування житловим приміщенням, згідно з приписами ч. 3 ст.9 ЖК України, урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника права користування належним йому житлового приміщення на тій підставі, що він не проживає в ньому.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.316,317,319 ЦК України, ст.ст.150,156 ЖК України, ст.60 СК України, ст.263 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду через Комсомольський міський суд Полтавської області.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Повне ім`я позивача: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Повне ім`я відповідача:ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

Суддя Т.О.Куц

Повний текст рішення складено 01.04.2021.