Провадження №22-ц/824/8126/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначав, що 30 вересня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність готівкою, а ОСОБА_3 прийняв 2 352 000,00 грн, що на момент укладення договору позики грошей було еквівалентно 294 000,00 доларів США по курсу НБУ, із зобов`язанням повернути у визначені цим договором строк, порядку та розмірі. Відповідно до п. 3, 6 Договору позика була надана на три місяці і позичальник зобов`язаний був повернути позику в національній валюті в сумі, еквівалентній 311 640,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Спадкоємицею за заповітом померлого є відповідач ОСОБА_2 , яка 11 листопада 2011 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте через існування боргу так і не здійснила оформлення права власності на квартиру.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 2604/24484/12 від 11 вересня 2013 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 борг в сумі 1 214 000,00 грн. та 1 214,00 грн судового збору. Розмір стягнутої суми обґрунтовувався тим, що ймовірна вартість спадкового майна на час розгляду справи становила 1 214 000,00 грн. На примусове виконання даного рішення 07 жовтня 2013 року було видано виконавчий лист та 08 листопада 2013 року державним виконавцем відкрите виконавче провадження.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року, яка набрала законної сили 22 березня 2018 року, звернуто стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме - квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року №2604/24484/12. 06 лютого 2019 року приватним виконавцем Каращук К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 07 лютого 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника - вказаної квартири.

18 липня 2019 року на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва у справі №2604/24484/12 від 11 вересня 2013 року та в порядку ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» було реалізовано арештоване майно з прилюдних торгів, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , за ціною 2 777 040,00 грн.

Від реалізації арештованого майна позивачу було повернуто грошову суму у розмірі 1 214 000,00 грн., тобто суму, зазначену в ймовірній оціночній вартості арештованого нерухомого майна станом на 25 квітня 2013 року, однак не за вартістю майна на час реального виконання рішення суду, що сталось більше ніж через 6 років. За таких умов борг був повернутий у розмірі, меншому ніж вартість спадкового майна, яка не покриває суму боргу.

Враховуючи наведене а також те, що відповідачу було відомо про вимогу позивача повернути позику в сумі, еквівалентній 311 640,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення, однак остання не вчинила жодних дій щодо повернення вказаної суми а також не вчинила жодних дій після ухвалення рішення суду про стягнення боргу зі спадкового майна, навпаки - чинила перешкоди при виконанні рішення суду, позивач вважає, що відповідачем порушено право позивача на отримання суми боргу, що дорівнює вартості спадкового майна на день його реалізації.

У листопаді 2019 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій він просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 277 148,32 грн. Заявлена до стягнення сума за заявою про зменшення позовних вимог визначена виходячи з суми коштів на депозитному рахунку приватного виконавця, що залишилась після задоволення вимог за виконавчим листом № 2604/24484/12.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року в задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач направив апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

06 травня 2021 року до Київського апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення не відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:

В ході розгляду справи встановлено, що 30.09.2011 року між позивачем та ОСОБА_3 як позичальником був укладений договір позики, за якими позивач передав позичальнику грошові кошти в сумі 2352000 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 294000 доларам США. Зазначена позика була надана на три місяці і позичальник був зобов`язаний повернути позивачу кошти в гривнях в сумі еквівалентній 311640 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Спадкоємицею за заповітом померлого є відповідач ОСОБА_2 , яка звернулась до нотаріальної кантори із заявою про прийняття спадщини.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова І.О. про стягнення боргу позовні вимоги було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 1214000,00 грн., вирішене питання судового збору. Сума стягнення обумовлювалася вартістю спадкового майна на час розгляду справи.

На виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року, 07 жовтня 2013 року видано виконавчий лист №2604/24484/12 та 08 листопада 2013 року постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві відкрито виконавче провадження №40630210 з виконання вищевказаного виконавчого листа.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2017 року, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2018 року, задоволено подання державного виконавця та звернуто стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартира АДРЕСА_2 .

Згідно Акту про проведені торги з реалізації арештованого нерухомого майна від 18 липня 2019 року двокімнатна квартира АДРЕСА_2 була передана приватним виконавцем для подальшої реалізації до ДП «СЕТАМ». В ході проведення торгів квартира була реалізована за 2777040,00 грн. Загальна сума, що внесена на депозитний рахунок приватного виконавця - 2638188,00 грн.

Від реалізації вищевказаної квартири позивачу було повернуто 1214000,00 грн.

Згідно повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. від 15 листопада 2019 року, станом на вказану дату на депозитному рахунку приватного виконавця знаходиться залишок від реалізації квартири у розмірі 1277148,32 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем вже було реалізоване його право на стягнення боргу зі спадкоємця боржника, даний позов суд вважав іншим стягненням, що не передбачене вимогами чинного закону.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

З матеріалів вбачається, що звернення стягнення на спадкове майно було здійснено на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року, яка набула законної сили 22.03.2018 року.

Верховний Суд України у своїй постанові від 08 квітня 2015 року у справі №6-33цс15 зазначив, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Після померлого боржника відповідач успадкував нерухоме майно - квартиру, яка за результатами прилюдних торгів була реалізована за 2 777 040, 00 грн. Із вказаної суми позивачу було повернуто з цієї вартості успадкованого майна частину боргу у розмірі 1 214 000,00 грн., а сума загального боргу, яка була успадкована відповідачем становила 311 640 дол. США, або 8 059 010, 40 грн.

За таких умов кредитор боржника за рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року в рахунок погашення боргу отримав лише частину фактичної вартості спадкового майна, що суперечить вимогам ст. 1282 ЦК України. Таким чином вимога позивача про стягнення решти коштів, отриманих від реалізації успадкованої квартири, не може вважатися іншим стягненням, як це вважав суд першої інстанції, а фактично є вимогою про задоволення боргового зобов`язання в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Погоджується колегія суддів також й з твердженням позивача стосовно того, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, невірно посилався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17, у справі №686/21962/15-ц від 16.05.2018 року, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, та у справі №646/14523/15-ц від 19.06.2019 року, оскільки такі висновки стосуються справ щодо повернення боргів кредиторам, які виникли на підставі договірних відносин, та не стосується повернення боргів спадкоємцем при прийнятті спадщини та боргів спадкодавця.

Таким чином, в даному випадку позивач не повторно звернувся до суду із позовом про стягнення одного і того ж боргу (грошових коштів), оскільки фактично перше рішення суду було щодо стягнення лише частини заборгованості. На даний час позов заявлено щодо стягнення іншої частини заборгованості, яка не була охоплена первісним позовом.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає доводи позивача, викладені у апеляційній скарзі, обґрунтованими, а тому оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 1 563 040 (один мільйон п`ятсот шістдесят три тисячі сорок) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 9 605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять) гривень 00 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 14 408 (чотирнадцять тисяч чотириста вісім) гривень 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько