Ухвала

Іменем України

29 березня 2021 року

м. Київ

справа № 759/12342/17

провадження № 61-4007ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Качельніков Сергій Володимирович,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Домачука Володимира Анатолійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року у складі судді Шум Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 24 лютого 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Качельніковим С. В., за реєстровим номером 1021.

В обґрунтування позову посилався на таке. У 2010 року він вирішив укласти зі своєю дочкою ОСОБА_2 договір довічного утримання, відповідно до якого вона б зобов`язалася його доглядати. Нотаріуса, який міг би оформити цю угоду, відповідачка обрала самостійно. 24 лютого 2010 року він разом з дочкою прибув до нотаріальної контори приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Качельнікова С. В., одночасно з приїздом нотаріусом було надано документи для підпису. Все відбувалося так швидко, що він навіть не встиг прочитати текст договору, його фактично змусили швидко підписати надані документи. Після підписання документів дочка забрала їх собі, навіть не зробивши йому копій. Як виявилось пізніше, він підписав договір відчуження своєї квартири.

Після оформлення договору за домовленістю з дочкою він продовжував проживати у спірній квартирі. Пізніше дочка попросила його тимчасово переїхати до будинку її чоловіка, розташованого у с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, оскільки мала намір тимчасово здавати квартиру в оренду у зв`язку з неналежним фінансовим станом, на що він погодився.

Починаючи з осені 2016 року його відносини з донькою та її чоловіком погіршились, вони почали ображати його, виганяти з будинку, налаштовувати проти нього своїх дітей.

Посилаючись на те, що договір дарування квартири вчинено ним під впливом помилки, просив на підстав вимог статті 215, 229 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів обґрунтованість своїх позовних вимог з підстав укладення оспорюваного договору внаслідок помилки.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У березні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Домачука В. А., у якій він, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не врахували положення статті 229 ЦК України про те, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий право чин може бути визнаний недійним, а також суд першої безпідставно відмовили у позові з підстав пропуску строку позовної давності.

У касаційній скарзі, обґрунтовуючи неправильність застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник, в аспекті підстав та випадків касаційного оскарження, посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17, від 01 серпня 2019 року у справі № 643/18729/15-ц, від 10 березня 2020 року у справі № 4488/1875/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК Україниу разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Встановлено, що 25 грудня 2009 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 . Його право власності зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11 січня 2010 року.

Відповідно до довідки форми № 3 ЄРРЦ філії № 803 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 січня 2020 року зареєстровані у спірній квартирі.

27 січня 2010 року ОСОБА_1 отримав у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрі права власності на об`єкти нерухомого майна довідку-характеристику для відчуження нерухомого майна - квартири, що знаходиться на АДРЕСА_2 .

24 лютого 2010 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та його дочкою ОСОБА_2 (обдарована) укладений договір дарування, згідно з умовами якого дарувальник передає, а обдарована приймає в дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилався на те, що договір дарування укладений під впливом помилки.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Отже, помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 1ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Відповідно до статті 81 ЦПК України на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203 та 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

Судами також встановлено, що позивач не заперечував факт підписання ним особисто оспорюваного договору. Він зазначав, що його фактично змусили підписати договір, все відбувалося так швидко, що він не встиг прочитати його текст. При цьому позивач не навів доводів в тій частині, що перешкоджало йому в такому випадку відмовитись від підписання договору.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивач на момент посвідчення оспорюваного правочину мав волевиявлення на його вчинення, мав можливість зрозуміти написане.

З таким висновком погоджується й Верховний Суд з огляду на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що підстави для визнання договору дарування від 24 лютого 2010 року недійсним відсутні, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Аргументи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17, від 01 серпня 2019 року у справі № 643/18729/15-ц, від 10 березня 2020 року у справі № 4488/1875/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц, від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, не заслуговують на увагу, оскільки висновки касаційного суду за результатами розгляду справ, на яких акцентовує увагу заявник, зроблені на підставі конкретних обставин та оцінки доказів, які є відмінними від обставин та наявних доказів у зазначених справах. Такі посилання не стосується питання правозастосування.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові з підстав спливу позовної давності, оскільки суд розглянув справу по суті та відмовив за безпідставністю.

Доводи касаційної скарги в основному зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій обставинами справи та оцінкою цими судами поданих сторонами доказів, і не стосуються неправильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права.

Касаційна скарга не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України.

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Домачука В. А. необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Домачука Володимира Анатолійовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Качельніков Сергій Володимирович, про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний