Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/228/21
Єдиний унікальний №733/401/21
Рішення

Іменем України

06 серпня 2021 року м. Ічня

Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі головуючого - судді Овчарика В.М.,

за участю секретаря Кулак О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 та

представника відповідача Полтавської обласної прокуратури

Макотринського К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ічня за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок притягнення невинної особи до кримінальної відповідальності, незаконного засудження та перебування під слідством,

установив:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби та Полтавської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок притягнення невинної особи до кримінальної відповідальності, незаконного засудження та перебування під слідством. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 20 листопада 2009 року старшим слідчим СВ лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімовим В. порушено кримінальну справу №3409132 за фактом привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. 27 листопада 2009 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава стосовно позивача порушено кримінальну справу №3409132/1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та справи №3409132 і №3409132/1 об`єднані в одне провадження із наданням єдиного номеру №3409132. 12 січня 2010 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава Грімовим В. позивачу обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 18 січня 2010 року йому пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів за ч. 1 ст. 191, ч. 3 ст. 358 КК та ч. 1 ст. 366 КК України. 25 січня 2010 року складено обвинувальний висновок та кримінальну справу направлено для розгляду до Ленінського районного суду міста Полтави. 16 вересня 2010 року вироком Ленінського районного суду міста Полтави його визнано винуватим у скоєнні злочину за ч. 3 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. Цим же вироком за ч. 1 ст. 191 КК України його виправданоза недоведеністю вчинення злочину, а за ч. 1 ст. 366 КК України виправдано за відсутністю складу злочину. 19 січня 2011 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області вирок Ленінського районного суду міста Полтави від 16 вересня 2010 року в частині його засудження за ч. 3 ст. 358 КК України скасовано і кримінальну справу направлено Полтавському транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. У частині його виправданняза ч. 1 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України вирок залишено без змін. 22 квітня 2011 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава Грімовим В. йому вдруге пред`явлено обвинувачення в скоєнні злочину за ч. 3 ст. 358 КК України, а 26 квітня 2011 року кримінальну справу направлено до Ленінського районного суду міста Полтави. 12 грудня 2011 року постановою Ленінського районного суду міста Полтави кримінальну справу №3409132 за його обвинуваченням за ч. 3 ст. 358 КК України направлено Полтавському транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області постанову Ленінського районного суду міста Полтави від 12 грудня 2011 року залишено без змін, а апеляцію прокурора без задоволення. 29 травня 2012 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава Грімовим В. втретє складено обвинувальний висновок за обвинуваченням позивача за ч. 3 ст. 358 КК України та кримінальну справу направлено до Ленінського районного суду міста Полтави. 23 травня 2013року вироком Ленінського районного суду міста Полтави його визнано винуватим у скоєнні злочину за ч. 3 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності. 11 жовтня 2013 рокуухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області вирок Ленінського районного суду міста Полтави від 23 травня 2013 року скасовано і кримінальну справу закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України. 10 квітня 2014 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2013 року залишено без змін. Таким чином наслідком протиправних дій слідчого СВ ЛВ на ст. Полтава Грімова В. та Полтавського транспортного прокурора стало незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності, винесення судами стосовно нього 2 обвинувальних вироків і перебування під слідством та судом протягом 52 місяців та 17 днів. Вважає, що під час незаконного перебування під слідством та судом йому було завдано значних моральних страждань внаслідок психічного впливу, що полягав у тому, що за цей час він змушений багато разів прибувати до слідчого, а потім до суду на засідання. При цьому відволікався від виконання обов`язків начальника залізничної станції, не міг повноцінно виконувати свої функціональні обов`язки. Про виїзди до слідчого та до суду був змушений ставити до відома рідних та близьких йому людей, а також керівників Полтавської дирекції та своїх підлеглих, що принижувало його в їх очах. Він не міг аргументовано пояснити ні своїм рідним і близьким, ні керівництву Полтавської дирекції Південної залізниці, ні своїм підлеглим, чому його притягують до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, яких він не вчиняв, при цьому до його пояснень ставилися із недовірою. Під час перебування на підписці про невиїзд він був змушений за викликами їздити до слідчого та до суду на засідання, постійно перебувати за місцем свого проживання та роботи, а також мав заборону виїзду за межі району проживання, що не давало йому змоги належним чином забезпечити своє лікування у санаторії та повноцінний відпочинок під час відпусток. Крім цього, перебуваючи під слідством та судом, він мав серйозні підстави сумніватися в тому, що взагалі зможе продовжувати працювати на цій посаді, оскільки санкції статей, за якими його незаконно обвинувачували, передбачали реальне покарання, що автоматично позбавило б його як роботи, так і заробітної плати. Постійний психологічний тиск на нього зі сторони слідства та прокуратури лише підсилював його розгубленість та невпевненість у завтрашньому дні. З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на його користь 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

25 червня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява (а.с. 74-81).

Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідно до відзиву, поданого Полтавською обласною прокуратурою 11.05.2021 року (а.с. 46-51), остання позов не визнає з посиланням на те, що позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження отриманих ним моральних страждань. Разом із тим, позивачем не вірно зазначено строк перебування під слідством та судом, який повинен обраховуватися з 19.01.2010 року по 23.05.2013 року та становить 41 місяць. А тому у разі задоволення позовних вимог на користь позивача може бути стягнуто 246 000 грн.

Відповідно до відзиву, поданого представником Державної казначейської служби України 18.05.2021 року, останній позов не визнає з посиланням на те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин, дії казначейства стосовно позивача незаконними не визнавались, розмір моральної шкоди не доведений, при цьому позивачем було порушене правило підсудності.

Відповіді на відзиви відповідачів позивачем не подано.

У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити із зазначених у ньому підстав.

Представник відповідача Полтавської обласної прокуратури Макотринський К.І. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позов.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що 20 листопада 2009 року старшим слідчим СВ лінійного відділу на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімовим В.Ю. порушено кримінальну справу за фактом привласнення чужого майна, яке було ввірене особі, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України (а.с. 9).

27 листопада 2009 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімовим В.Ю порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України (а.с. 10).

18 січня 2010 року ст. слідчим СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімовим В.Ю. порушено кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 11).

Постановою ст. слідчого СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімова В.Ю. від 24 листопада 2009 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 90, 91).

Постановою ст. слідчого СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімова В.Ю. від 29 грудня 2009 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 92, 93).

Постановою ст. слідчого СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімова В.Ю. від 12 січня 2010 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд (а.с. 94, 95).

Постановою ст. слідчого СВ ЛВ на ст. Полтава Управління МВС України на Південній залізниці Грімова В.Ю. від 19 січня 2010 року притягнуто ОСОБА_1 як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у скоєнні злочинів за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 96-97).

02 лютого 2010 року складений обвинувальний висновок по кримінальній справі № 3409132 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 366 та ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 98-109), який був направлений для розгляду до Ленінського районного суду м. Полтава (а.с. 110).

Вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2010 року ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого за ч. 3 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 грн. Цим же вироком за ч. 1 ст. 191 КК України його виправданоза недоведеністю вчинення злочину, а за ч. 1 ст. 366 КК України виправдано за відсутністю складу злочину (а.с. 114-115).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області від 19 січня 2011 року вирок Ленінського районного суду міста Полтави від 16 вересня 2010 року в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 358 КК України скасовано, а справу направлено Полтавському транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування (а.с. 134-136).

10 травня 2011 року складений обвинувальний висновок по кримінальній справі № 3409132 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 116-129).

Постановою Ленінського районного суду міста Полтави 12 грудня 2011 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 358 КК України направлено Полтавському транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування (а.с. 130-133).

15 червня 2012 року складений обвинувальний висновок по кримінальній справі № 3409132 по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 358 КК України (а.с. 138-152).

Вироком Ленінського районного суду міста Полтави 23 травня 2013року ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні злочину за ч. 3 ст. 358 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 510 грн та на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено від покарання у зв`язку з закінченням строків давності. Запобіжний захід скасовано (а.с. 153-155).

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2013 рокувирок Ленінського районного суду міста Полтави від 23 травня 2013 року стосовно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу щодо останнього провадженням закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (а.с. 161-163).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2014 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни (а.с. 174-175).

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (Далі-Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Відповідно до роз`яснень, що містить пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Судом установлено, що вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2010 року, який набрав законної сили, ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 191 КК України виправданоу зв`язку з недоведеністю вчинення злочину, а також виправдано за ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю складу злочину.

Також ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2013 року, яка набрала законної сили,вирок Ленінського районного суду міста Полтави від 23 травня 2013 року стосовно ОСОБА_1 скасовано, кримінальну справу щодо останнього провадженням закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди відповідно до ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому позивач був незаконно підданий кримінальному переслідуванню з часу обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд - 24 листопада 2009 року і до постановлення ухвали колегії суддів Апеляційного суду Полтавської області від 11 жовтня 2013 року. Вказаний період рахується судом саме 24 листопада 2009 року, а не з 19.01.2010 року, як зазначає у своєму відзиві Полтавська обласна прокуратура.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у 2021 році з 1 січня установлена в розмірі 6 000 грн.

Кримінальне переслідування рахується судом з 24 листопада 2009 року по 11 жовтня 2013 року, що становить 47 місяців 20 днів, у зв`язку з чим розмір відшкодування моральної шкоди позивачу не може становити менше 285 600 (47 місяців 20 днів, що становить 47,6; 47,6х6 000 =285 600).

Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Указане відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено обов`язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зміст права на справедливий суд, в силу п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, ст. 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Суду, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю (наприклад, рішення у справі Менешева проти Росії , заява N 59261/00, п. 67, ECHR 2006-III).

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Маруценко проти України , Шаповалова проти України , Волчкова проти України , Соболев проти України , Омеляненко проти України , Скороход проти України , Щуров проти України , Жужа проти України , Пономаренко проти України , Махонько проти України , Сверчков та Сверкова проти України , Ларіонов проти України , Черниш проти України , Паламарчук проти України та Крижанівський проти України встановлено порушення пункту 1 статті 6 Право на справедливий суд Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з незабезпеченням національними судами розгляду справи в розумний строк. Аналогічно у справі Маруценко проти України Європейський суд з прав людини констатував порушення статті 13 Право на ефективний засіб юридичного захисту Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з відсутністю у заявника ефективного засобу юридичного захисту від порушення його права на розгляд справи протягом розумного строку.

Як убачається з матеріалів, при провадженні кримінальної справи стосовно позивача вимог щодо ефективності розслідування та розгляду провадження у розумний строк не було дотримано, оскільки його справа не знаходила вирішення протягом тривалого періоду часу та була двічі скерована для здійснення додаткового розслідування.

З урахуванням викладеного суд, визначаючи розмір морального відшкодування, керуючись принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості, беручи до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач, перебуваючи під слідством та судом більше чотирьох років, будучи обмеженим у праві пересування через обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, стосовно якого виносилися два обвинувальні вироки, які завершувалися їх скасуванням за закриттям кримінальної справи, характер пред`явлених обвинувачень, часу та зусиль, які необхідно було вжити для відновлення попереднього стану, врахувавши засади верховенства права, вважає, що на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України слід стягнути 500 000 грн моральної шкоди.

На думку суду, саме такий розмір відшкодування буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її збагачення.

Суд відхиляє доводи Полтавської обласної прокуратури про те, що позивачем не надано будь-яких належних доказів на підтвердження отриманих ним моральних страждань та що у разі задоволення вимог може бути стягнуто відшкодування моральної шкоди не більше 246 000 грн, оскільки вони спростовуються викладеними вище висновками суду.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що позивачем порушено правило підсудності розгляду його справи судом відхиляється, так як ч. 4 ст. 28 ЦПК України надає останньому право на подання відповідного позову за зареєстрованим місцем його проживання чи перебування, яким є с. Рожнівка Прилуцького району (колишній Ічнянський район) Чернігівської області.

Не обґрунтованими є також аргументи Державної казначейської служби України про те, що вона не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів, з огляду на таке.

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів Державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів та здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Положеннями п. 1 ст. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Викладене свідчить, що Державна казначейська служба України наділена повноваженнями здійснювати відшкодування шкоди відповідно до закону.

Керуючись ст. 3, 16, 23, 170, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст. 2, 4, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 500 000 (п`ятсот тисяч) гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Державна казначейська служба України,місце розташування: вул. Бастіонна, 6, м. Київ, .

Відповідач: Полтавська обласна прокуратура, місце розташування: вул. 1100-річчя Полтави, 7, м. Полтава, .

Повне судове рішення складено 09 серпня 2021 року.

Головуючий суддя В.М.Овчарик