Справа № 450/1522/21 Провадження № 2/450/1223/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого-судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Гев`як Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

в с т а н о в и в:

Позивач ТзОВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з відповідача на свою користь 15087 грн. 66 коп. завданих збитків в порядку регресу. Мотивовані позовні вимоги тим, що 29 червня 2019 року о 17 год. 46 хв у м. Львові на перехресті вулиць Зеленої і Палія відбулася ДТП за участю автомобіля марки «Toyota» номерний знак НОМЕР_1 під керуванням відповідача та транспортного засобу марки «Mercedes» номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 , внаслідок якої останньому автомобілю завдано механічні пошкодження. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2019 року у справі № 463/5450/19 відповідача визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначив, що 08 квітня 2019 року між відповідачем та ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на підтвердження чого видано поліс № АО/0680356. Сума страхового відшкодування, виплачена ОСОБА_3 становить 15087 грн. 66 коп., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. З врахуванням того, що відповідач вчинив ДТП у стані алкогольного сп`яніння, страховик на підставі пп. «А» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набув право регресної вимоги до нього. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 20 травня 2021 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

01 червня 2021 року від представника ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_4 до суду надійшло клопотання про залучення ФОП ОСОБА_1 як правонаступника позивача.

Ухвалою від 02 червня 2021 року ФОП ОСОБА_1 залучено до участі у справі як правонаступника ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АС»

Відповідач повідомлявся про судовий розгляд як шляхом направлення поштової кореспонденції, так і шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України, без поважних причин.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом встановлено, що постановою Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2019 року у справі № 463/5450/19 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 124, 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення. Так, водій ОСОБА_5 29 червня 2019 року о 17 год. 46 хв у м. Львові на перехресті вулиць Зеленої і Палія, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Toyota» номерний знак НОМЕР_1 , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не обрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Mercedes» номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 залишена без задоволення, а постанова Личаківського районного суду м. Львова від 17 липня 2019 року - без змін.

Полісом № АО/000680356 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів стверджується, що цивільно-правові відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ».

Для отримання страхового відшкодування ОСОБА_3 звернулася до ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з повідомленням від 01 липня 2019 року про подію, яка має ознаки страхового випадку, на підставі якої страховиком видано страховий акт № 0022988.06.19/1 від 25 вересня 2019 року, відповідно до якого потерпілому підлягало виплаті страхове відшкодування у розмірі 15087 грн. 66 коп.

З договору страхування «Каско Міні» № 0152.0005988 від 02 березня 2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «Саламандра», вбачається, що предметом такого є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом марки «Mercedes» номерний знак НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_3 .

Згідно з договором про надання фінансових послуг факторингу № 01-24.01.2019 від 24 січня 2019 року клієнт ПрАТ «СК «Саламандра» передало фактору ТзОВ «Маркс.Капітал» права вимоги за грошовими зобов`язаннями, які перейшли до клієнта як страховика.

Як вбачається з страхового акту № 19.59.0 від 03 січня 2020 року, сума страхового відшкодування, яке підлягало виплаті ОСОБА_3 , становила 15087 грн. 66 коп.

З платіжного доручення № 6334 від 29 квітня 2020 року вбачається, що ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ.» виплатило на користь ТзОВ «Маркс.Капітал» 15087 грн. 66 коп. страхового відшкодування в порядку регресу згідно страхового акту № 19.59.0.

Договором про надання агентських послуг (технічний асистанс) № 20/01.03/19 від 01 березня 2019 року встановлено, що ТзОВ «Фінанс-Лайн» зобов`язалося виконувати від імені та за рахунок ПрАТ «СК «Саламандра» послуги асистансу, зокрема здійснення виплат страхових відшкодувань.

Платіжним дорученням № 13357 від 04 жовтня 2019 року стверджується, що ТзОВ «Фінанс-Лайн» виплатило на користь ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 15087 грн. 66 коп.

Договором № 1/АК про відступлення права вимоги від 14 травня 2020 року та додатком № 1 встановлено, що ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» відступило ФОП ОСОБА_1 право вимоги до ОСОБА_2 на суму 15087 грн. 66 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права вбачається, що фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 червня 2019 року, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь юридичної особи, яка не є фінансовою установою, суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, який слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За змістом ч. 1 ст. 984 ЦК України страховиком є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Вимоги, яким повинні відповідати страховики, порядок ліцензування їх діяльності та здійснення державного нагляду за страховою діяльністю встановлюються законом.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є діяльність в сфері права. Крім того, видами його діяльності є також діяльність рекламного агентства, інша поштова та кур`єрська діяльність, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відступлення права вимоги страховика, яким є ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» можливе лише особі, яка відповідає вимогам, передбаченим ч. 1 ст. 984 ЦК України.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Визначення факторингу міститься у ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

Як попередньо зазначалося, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Фінансові послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1, ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі, якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, аналіз ст.ст. 512, 1077 ЦК України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу.

Зазначені правочини не є аналогічними та різняться за певними критеріями: за предметом договорів, за формою вчинення договорів, за суб`єктним складом правочинів, за метою їх укладення.

Щодо розмежування за предметом договору слід зазначити, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, такі не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Предметом договору факторингу згідно зі ст. 1078 ЦК України може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги).

При розмежуванні договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

У розумінні п. 11 ч. 1 ст. 4 вказаного закону факторинг є фінансовою послугою.

Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права, тоді як метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається за номінальною вартістю без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду № 906/1174/18 від 04 вересня 2019 року.

Водночас, суд не вбачає підстав для застосування правової позиції, викладеної Верховним Судом у вищезазначеній постанові стосовно можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не лише на користь фінансових установ з огляду на те, що судом касаційної інстанції конкретизовано, що таке відступлення є можливим за умови позбавлення попереднього кредитора ліцензії на здійснення фінансової діяльності, а також його перебування у процедурі ліквідації.

Суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» позбавлене ліцензії на здійснення своєї діяльності та перебуває у стані ліквідації, з огляду на що вищевказана позиція Верховного Суду, у якій він відступив від правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, застосуванню у даному випадку не підлягає.

Таким чином, суд приходить до переконання, що відступлення права вимоги страховика, яким є ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» можливе лише особі, яка відповідає вимогам, передбаченим ч.1 ст. 984 ЦК України.

Доказів належності позивача ФОП ОСОБА_1 до осіб, які вправі займатися страховою діяльністю, суду не надано.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які в своїй сукупності дали б змогу дійти висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача на його користь збитків в порядку регресу.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити в повному обсязі.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача не підлягає.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13 81, 82, 89, 141, 259, 262, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 512, 514, 656, 979, 984, 1054, 1077, 1078, 1079, 1187 ЦК України, ст. 38 Закону України «Про страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 1, 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.