ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/321/21 Суддя - доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

та сторін -представника апелянта Римар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/22825/19 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року, ухваленого суддею Ромазан В.В., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" до ОСОБА_1 про застосування реституції,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2019 року ТзОВ "Авто Просто" звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить застосувати наслідки недійсності угоди № 365967 від 25.05.2011 року та стягнути з відповідача на їх користь грошові кошти у розмірі 125759 грн вартості різниці автомобіля, а також 1921 грн. сплаченого ними судового збору.

В обґрунтування позовних вимог товариство посилається на те, що 25 травня 2011 року між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 було укладено угоду № 365967 та підписано додатки № 1 та 2 до неї, які є невід`ємними частинами зазначеної угоди. На виконання умов угоди TзOB «Авто Просто» придбало для відповідача транспортний засіб та відповідно 22.07.2011 року ОСОБА_1 отримав у власність автомобіль марки LANOS, кузов № НОМЕР_1 , 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 . Даний факт підтверджується тристороннім договором № 714608-Y00228 від 20.08.2011 року, укладеним між ПАТ «Тернопіль АВТО», як продавцем автомобіля, TзOB «Авто Просто», як платником за автомобіль та ОСОБА_1 , як отримувачем автомобіля. В свою чергу, на виконання умов угоди, в період із 25 травня 2011 року по 16 січня 2014 року ОСОБА_1 сплатив на користь TзOB «Авто Просто» грошову суму в розмірі 103 741,00 грн, що встановлено Апеляційним судом Тернопільської області в постанові від 24.01.2018 року у справі №607/8078/15-ц за позовом TзOB «Авто Просто» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до TзOB «Авто Просто» про визнання договорів недійсними.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 24.01.2018 року, визнано недійсною угоду № 365967 від 25.05.2011 року, укладену між ОСОБА_1 та TзOB «Авто Просто».

Проте, при вирішенні спору між сторонами у справі №607/8078/15-ц, судами не було застосовано наслідки недійсності правочину. Зазначають, що оскільки відповідач не може повернути вказаний автомобіль новим з «нульовим» пробігом, не бувший у використанні, то він зобов`язаний відшкодувати його вартість за цінами, які існують на момент відшкодування (ст. 216 ЦК України).

Вказують, що на день звернення із позовом в суд, вартість автомобіля LANOS становить 229 500,00 грн., що підтверджується копією реєстру № 09/2019 роздрібних цін на автомобілі від 30.08.2019 року.

Таким чином, з врахуванням вже сплаченої ОСОБА_3 суми 103741 грн, останній зобов`язаний відшкодувати TзOB «Авто Просто» різницю вартості автомобіля LANOS в розмірі 125759,00 грн (229 500,00 грн. - 103 741,00 грн.).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" до ОСОБА_1 про застосування реституції відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ТзОВ "Авто Просто" просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги товариство зазначило, що судом першої інстанції невірно дана оцінка фактичним обставинам справи і наданим доказам, допущено порушення норм матеріального права, зокрема, статті 216 ЦКУ.

Крім того, посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11500/16-ц є помилковим та необґрунтованим, виходячи з наступного. Справа № 750/11600/16-ц не є аналогічною справі, що є предметом даного розгляду. Відповідно посилання на висновки, зроблені судом у вказаній справі не можуть бути прийняті та застосовані до правовідносин між ТзОВ "Авто Просто" та ОСОБА_1 .

За Угодою № 365967 від 25.05.2011 року ОСОБА_1 отримав новий автомобіль у власність, а не в лізинг або в оренду.

Тобто, автомобіль DAEWOO LANOS, 2011 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, д.н.з. НОМЕР_2 , не належить та ніколи не належав ТзОВ "Авто Просто", та в оренду або у користування ОСОБА_1 не передавався. Відповідно передати (повернути) вказаний автомобіль є неможливим. Повернути майно можливо лише власнику цього майна. Наголошуємо ТзОВ "Авто Просто" не було та не є власником вказаного автомобіля. Таким чином, повернути товариству вказаний автомобіль ОСОБА_1 не може, оскільки є власником автомобіля.

Відзив на апеляційну скаргу ТзОВ "Авто Просто" від ОСОБА_3 не поступив.

У судовому засіданні представник ТзОВ "Авто Просто" Римар А.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_3 в апеляційну інстанцію не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення 46 3.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності ОСОБА_3 .

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» про визнання договорів недійсними, позовні вимоги ТзОВ «Авто Просто» задоволено і вирішено стягнути солідарно із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Авто Просто» заборгованість за угодою від 25 травня 2011 року № 365967 у розмірі 110 223,06 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Авто Просто» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсною угоду від 25 травня 2011 року № 365967, укладену між ОСОБА_1 та ТзОВ «Авто Просто».

Визнано недійсним договір поруки від 08 липня 2011 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТзОВ «Авто Просто».

Визнано недійсним договір застави транспортного засобу від 23 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Авто Просто».

Стягнуто з ТзОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у розмірі 1480,41 грн.

Стягнуто з ТзОВ «Авто Просто» на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Як вбачається із зазначеної постанови, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Авто Просто» та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими відносно споживача, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання договору недійсним відповідно до статей 203, 2015 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, а також на момент укладення оскаржуваної угоди, ТзОВ «Авто Просто» не володіло ліцензією.

Також, під час розгляду зазначеної справи апеляційним судом встановлено, що «…На виконання умов вказаної угоди у період з 25 травня 2011 року по 16 січня 2014 року ОСОБА_1 сплатив на користь відповідача 103741 грн., що підтверджується копіями квитанцій та сторонами не оспорюється…». «… ОСОБА_1 за період з 25 липня 2011 року по 16 січня 2014 року оплатив на користь відповідача ТзОВ «Авто Просто» 121061 грн., при цьому вартість автомобіля у довідці-рахунок встановлюється у розмірі 80000 грн. Колегія суддів вважає, що саме умови угоди щодо здійснення розрахунку щомісячного внеску, виходячи із так званої поточної вартості автомобіля, яка на даний час становить 222 284 грн. є несправедливими та не прийнятними виходячи із норм Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки порушують права ОСОБА_1 як споживача послуг…».

Постановою Верховного суду від 26 грудня 2018 року постанову апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2018 року, залишено без змін, а касаційну скаргу ТзОВ «Авто Просто» без задоволення.

В силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається із п. 2.3., 2.4 договору №714608-Y00228 від 20 липня 2011 року, укладеної між ПАТ «Тернопіль Авто» (продавець), ТзОВ «Авто Просто» (платник) та фізичною особою ОСОБА_1 (отримувач), вартість одиниці автомобіля визначаються чинним у продавця реєстром цін для платника на дату оплати платником автомобіля відповідно до замовлення платника. Вартість автомобіля по цьому договору наведена у додатку № 1 до цього договору, який є невід`ємною частиною договору становить: без ПДВ - 66666,67 грн., ПДВ 20%-13333,33 грн., всього з ПДВ - 80 000 грн.

Пунктом 2.5 зазначеного договору, сторони передбачили, що платник на підставі цього договору за замовлення здійсненого відповідно до угоди вносить на поточний рахунок продавця (здійснює оплату) 100 відсотків загальної вартості автомобіля в розмірі 80000 гривень.

Згідно із додатком № 1 до зазначеного договору, підписаного зазначеними сторонами, у ньому зазначено специфікацію транспортного засобу марки «ЗАЗ LANOS TF48YP20, конфігурація D5MM55011, Евро2, радіопідготовка, оббивка салону колір: TT6631 світло-сріблястий, VIN НОМЕР_1 , шасі: НОМЕР_4 , рік випуску 2011. Автомобіль загальною вартістю 80000 гривень з урахуванням ПДВ.

Згідно із реєстр № 09/2019 роздрібних цін на автомобілі ТОВ «Автоцентр на кільцевій», наданого позивачем, роздрібна ціна транспортного засобу марки «ЗАЗ LANOS Cargo D2MM514C 2019 року випуску з ПДВ складає 229500 гривень.

Договір фінансового лізингу за своєю природою є змішаним і містить елементи договорів оренди та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦКУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма пов`язує право на звернення до суду із захистом прав, свобод чи інтересів саме особи яка звернулась до суду.

За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізикодавець зобов`язаний повернути лізикоодержувачу сплачені ним платежі на виконаннчя умов договору, а лізикоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізикодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі правовідносин ОСОБА_1 став власником автомобіля.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Основні майнові наслідки недійсності правочинів пов`язані з визначенням правової долі того, що отримано сторонами правочину. Це регламентується загальними правилами, що регулюють правову частку, отриману сторонами правочину.

До загальних правил майнових наслідків недійсності правочинів належить двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути іншій стороні в натурі все, що вона отримала від виконання цього правочину. У разі неможливості повернути отримане в натурі внаслідок вживання, використання майна, виконання роботи або з інших причин, повинна відшкодовуватись його вартість у грошових коштах за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо інші особливі умови або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів не встановлені законом.

Тобто, при двосторонній реституції сторонами повертається все виконане ними відповідно до правочину, згідно ст. 216 ЦК України.

Із матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги ТзОВ «Авто Просто» про стягнення коштів із відповідача стосуються відшкодування різниці між вартістю нового автомобіля, який отримав ОСОБА_1 та дійсною вартістю цього транспортного засобу на момент відшкодування, після його використання.

Врахувавши матеріали справи, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки відшкодування втраченої вартості об`єкта лізингу у зв`язку з його експлуатацією відповідачем не є тотожним відшкодуванню вартості його використання та не узгоджується з положеннями частини першої статті 216 ЦК України щодо застосування реституції, на яку посилався позивач як на правову підставу позову.

Посилання в рішенні суду від 03.03.2020 року на ст. 217 ЦК України колегія суддів вважає зайвим.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта на те, що суд першої інстанції помилково посилався на постанову Верховного Суду від 25.09.2019 року у справі за № 750/11600/16-ц, оскільки в даній постанові фактично частково відображені ті ж правовідносини, що й у справі, що переглядається - застосування реституції.

Подібна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 17.06.2020 року у справі за № 687/17959/16-ц.

Аргументи апеляційної скарги фактично є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, а тому повторно відповідати на ті ж самі аргументи не має необхідності у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на товариство "Авто Просто" в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 9 лютого 2021 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року підлягає поновленню.

У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п1 ч 6 ст 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п.2 ч.3 ст 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ч.3 ст 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмежною відповідальністю "Авто Просто"- залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року залишити без зміни.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2020 року.

Судові витрати за розгляд справи в апеляційній інстанції покласти на товариство "Авто Просто" в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 ЦПК України

Повний текст постанови складено 05 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді