Постанова

Іменем України

21 липня 2021 року

м. Київ

справа № 287/363/16

провадження № 61-6542св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідач -Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про повернення строкового банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 19 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», в особі Ялтинського відділення філії «Кримське регіональне відділення» укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Стандарт», за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 2 529,55 дол. США для розміщення на депозитному вкладі на строк шість місяців з нарахуванням на суму вкладу відсотків за ставкою 9 % річних.

Позивач зазначає, що зобов`язання за вказаним договором вона виконала в повному обсязі.

У березні та квітні 2016 року вона зверталась до відповідача із заявами про розірвання договору строкового банківського вкладу (депозиту) від 19 лютого 2014 року та виплату суми банківського вкладу з нарахованими відсотками.

Проте відповідач відмовляється від виконання зобов`язання, оскільки внаслідок тимчасової окупації території України в Автономній Республіці Крим (далі - АРК) і місті Севастополі припинено діяльність банку та втрачено можливість здійснювати банківську діяльність на окупованій території.

Виходячи з викладеного, ОСОБА_1 просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь 3 215,30 дол. США, з яких 2 529,55 дол. США - сума вкладу, 549,50 дол. США - відсотки, нараховані на суму вкладу, 114,30 дол. США - різниця між сумою боргу з урахуванням індексу інфляції та сумою вкладу, 24,95 дол. США - три проценти річних від простроченої суми.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 215,30 дол. США, з яких 2 529,55 дол. США - сума вкладу, 549,50 дол. США - відсотки, нараховані на суму вкладу, 111,30 дол. США - різниця між сумою боргу з урахуванням індексу інфляції та сумою вкладу, 24,95 дол. США - три проценти річних від простроченої суми.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що припинення діяльності філії не впливає на обсяг зобов`язань банку відповідно до чинного законодавства України. Банківський рахунок позивачем відкрито у АТ КБ «ПриватБанк», яке є юридичною особою та несе відповідальність за всіма зобов`язаннями банку, в тому числі і за зобов`язаннями своїх філій.

Відкриваючи ОСОБА_1 депозитний рахунок філія «Кримське регіональне управління ПАТ КБ «ПриватБанк» діяла від імені АТ КБ «ПриватБанк».

Ліквідація філій або припинення їх діяльності у будь-який інший спосіб не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини з договору банківського вкладу, строк дії договору сплив, вкладник заявив банку про повернення грошових коштів, тому такі грошові кошти підлягають поверненню позивачу із застосуванням відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Олевського районного суду Житомирської області від 14 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення строкового банківського вкладу відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 не довела на підставі належних та допустимих доказів внесення нею грошових коштів за депозитним рахунком, на який вона посилається у позовній заяві.

Надані позивачем докази стосуються депозитного вкладу за договором № SAMDN8555 від 22 серпня 2013 року, за умовами якого ОСОБА_1 внесла на депозитний рахунок банку 7 500 грн.

Натомість предметом позову є повернення строкового банківського вкладу за договором № SAMDN02291 у розмірі 2 529,55 дол. США.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2020 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 666/3215/15-ц (провадження № 61-32442св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 500/2867/18 (провадження № 61-10599св19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 342/842/15-ц (провадження № 61-28692св18).

Також заявник посилається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, яким чином підтверджується внесення коштів на депозитний рахунок банку у разі їх перерахування з одного депозитного рахунку на інший, а також стосовно електронної ощадної книжки.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що грошові кошти, розміщені позивачем на депозитному вкладі відповідача, не вносились через касу банку, а були зараховані на депозитний рахунок в іноземній валюті з депозитного рахунку, відкритого у гривні, зі здійсненням операції з обміну валюти. При цьому ощадна книжка вкладнику на руки не видавалась, оскільки була сформована у електронній формі.

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк» (які були чинними на час укладення договору строкового банківського вкладу) конвертація коштів здійснюється за письмовою згодою клієнта без видачі розрахункового документа (квитанції, чека тощо).

Також апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що лише позивач повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, оскільки вона перебуває у менш сприятливому становищі щодо можливості доказування у порівнянні з відповідачем.

Ураховуючи те, що позивач вжила усіх можливих заходів для підтвердження обставин справи, обов`язок відповідача забезпечити належну схоронність електронної ощадної книжки, відсутність будь-яких фактичних доказів неможливості надати інформацію, яка витребовувалась судом, а також принцип добросовісності, між позивачем та відповідачем дотримано вимоги чинного законодавства щодо письмової форми правочину.

Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою й не надав оцінки поясненням позивача, що 19 лютого 2014 року на депозитному рахунку відповідачем було розміщено 2 529,55 дол. США, що підтверджується як копією договору строкового банківського вкладу, так і дублікатом цього договору, виданим банком 28 лютого 2014 року.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Житомирського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року, відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 липня 2021 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Ялтинського відділення філії «Кримське регіональне відділення» укладено договір строкового банківського вкладу № SAMDN02291, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку грошові кошти у розмірі 2 529,55 дол. США на строк шість місяців до 19 серпня 2014 року з нарахуванням на суму вкладу відсотків за ставкою 9 % річних (а. с. 9-10, т. 1).

03 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із письмовою заявою про розірвання договору строкового банківського вкладу № SAMDN02291 з 15 березня 2016 року та виплату суми вкладу разом із відсотками.

На зазначене звернення 15 березня та 21 квітня 2016 року відповідач надав письмові відповіді, згідно з якими через політичні події в країні виникли складнощі в обслуговуванні депозитів і рахунків, відкритих в кримських відділеннях ПАТ КБ «ПриватБанк». Також зазначив, що відповідно до постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 06 травня 2014 року № 260 ПАТ КБ «ПриватБанк» припинено подальшу діяльність банків та їх відокремлених підрозділів на території АРК та міста Севастополь. На цей час Правлінням банку розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АРК та міста Севастополя (а. с. 13-16, т. 1).

На підтвердження факту існування договірних правовідносин та внесення грошових коштів на депозитний рахунок банку ОСОБА_1 до позовної заяви долучила ксерокопію договору строкового банківського вкладу від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291 та ксерокопію дублікату цього договору від 28 лютого 2014 року.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою, другою та п?ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Статтею 1059 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Під час вирішення питання щодо дотримання письмової форми договору потрібно додатково врахувати положення пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі -Положення № 516).

Відповідно до пункту 1.4 Положення № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі -Інструкція № 492), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі (паперовій або електронній). Електронна форма договору має містити електронний підпис/електронний цифровий підпис клієнта (представника клієнта) та уповноваженої особи банку відповідно до вимог, установлених нормативно-правовим актом Національного банку з питань застосування електронного підпису в банківській системі України. Договір банківського рахунка та договір банківського вкладу можуть укладатися шляхом приєднання клієнта до публічної пропозиції укладення договору (оферта), який розміщений у загальнодоступному для клієнта місці в банку та на його офіційному сайті в мережі Інтернет. Банк зобов`язаний надати клієнту у спосіб, визначений банком та клієнтом, у тому числі за допомогою засобів інформаційних, телекомунікаційних, інформаційно телекомунікаційних систем примірник договору, що дає змогу встановити дату його укладення (пункт 1.9 Інструкції № 492).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції № 492).

Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Згідно з пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що підтверджує внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку (далі - САБ).

Аналіз зазначених норм права дозволяє зробити висновок, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час її виконання), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до глави 1 розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, в тому числі належать: квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями (пункт 1.1). Касові документи, що формуються із застосуванням платіжних пристроїв, мають містити такі обов`язкові реквізити: ідентифікатор банку (філії, відділення) або інші реквізити, за допомогою яких є можливість його ідентифікувати; номер платіжного пристрою; дату та час здійснення операції; суму та валюту операції; вид операції; реквізити електронного платіжного засобу, які передбачені правилами безпеки платіжної системи, якщо операція здійснювалася з її використанням; код авторизації або інший код, що ідентифікує операцію в платіжній системі; суму комісійної винагороди.

Отже, за змістом наведених правил письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Пунктом 1.2 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.

Відповідно до пункту 1.3 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником.

Згідно зі статтею 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу. Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Тобто, вирішуючи питання про стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу, суди повинні установити факт укладення відповідного договору, з`ясувати повноваження сторін на його укладення, факт внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника, а також дотримання вимог, передбачених законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів.

Аналогічний правовий висновок викладно у постановах Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі № 591/2491/19 (провадження № 61-5259св20), від 30 червня 2021 року у справі № 201/15021/14 (провадження № 61-709св20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зробила висновок, що суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 22 серпня 2013 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі Ялтинського відділення філії «Кримське регіональне відділення» укладено договір строкового банківського вкладу № SAMDN8555, згідно з яким вона розмістила на депозитний вклад 7 500 грн на строк шість місяців до 22 лютого 2014 року за відсотковою ставкою 17 % річних (а. с. 244, т. 1, а. с. 83, т. 2).

На підтвердження укладення цього правочину ОСОБА_1 надала докази, зокрема оригінал заяви № SAMDN8555 на оформлення вкладу «Стандарт на 6 міс.» від 22 серпня 2013 року та оригінал касового чеку на суму 7 500 грн.

Також у позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджувала, що протягом строку дії вказаного договору вона поповнювала вклад.

19 лютого 2014 року з депозитного рахунку, відкритого у гривні, грошові кошти зараховані банком на депозитний рахунок в іноземній валюті зі здійсненням операції з обміну валюти.

При цьому між сторонами укладено договір строкового банківського вкладу від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291.

Грошові кошти через касу банку позивач не вносила, квитанцію на підтвердження конвертації коштів та зарахування їх на депозитний рахунок в іноземній валюті представниками банку їй не було видано. Натомість в якості документа, що підтверджує внесення грошових коштів на депозитний рахунок в іноземній валюті, банк видав клієнту електронну ощадну книжку, що дозволяє отримати в банкоматах АТ КБ «ПриватБанк» інформацію про суму вкладу та відсотки до виплати.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, встановив, що на підтвердження укладення між позивачем та відповідачем договору строкового банківського вкладу від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291 ОСОБА_1 надала ксерокопію договору строкового банківського вкладу від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291 та ксерокопію дублікату цього договору від 28 лютого 2014 року, за змістом яких ОСОБА_1 передала грошові кошти представнику банку для розміщення на депозитному рахунку. Доказів внесення грошових коштів в сумі 2 529,55 дол. США на депозитиний рахунок за договором від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291 позивач не надала.

Установлено також, що надані позивачем докази, зокрема оригінал заяви № SAMDN8555 на оформлення вкладу «Стандарт на 6 міс.» від 22 серпня 2013 року та оригінал касового чеку на суму 7 500 грн, підтверджують внесення нею грошових коштів на депозитний рахунок за договором строкового банківського вкладу № SAMDN8555 від 22 серпня 2013 року та на підставі цих доказів не можуть доводитися обставини внесення грошових коштів на інший депозитний рахунок, відкритий у банку.

У рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2016 року у справі № 5-249кс15 зазначив, що якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією у реалізації права особи, тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються будь-які спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими.

При оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову у зв`язку з тим, що нею не доведено обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, зокрема внесення грошових коштів за договором строкового банківського вкладу від 19 лютого 2014 року № SAMDN02291, який є предметом позову у цій справі.

Крім того, з метою всебічної перевірки усіх обставин справи ухвалою Житомирського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року призначено у справі судово-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за змістом висновку якої встановити повний зміст тексту у досліджуваному касовому чеку у рядках «Підпис» та «ЄЦП» не виявилося можливим з причини наявності плям на папері чеку в місці розташування слабко видимих знаків.

Отже, апеляційний суд здійснив усі дії, направлені на встановлення істини у справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені Верховним Судом у постановах від 12 червня 2019 року у справі № 666/3215/15-ц (провадження № 61-32442св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 500/2867/18 (провадження № 61-10599св19), від 09 жовтня 2019 року у справі № 342/842/15-ц (провадження № 61-28692св18).

Проте постановою від 12 червня 2019 року у справі № 666/3215/15-ц (провадження № 61-32442св18) Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд до апеляційного суду, оскільки суд апеляційної інстанції відхилив надані позивачем докази та не навів мотивів, які докази, надані відповідачем, їх спростовують.

У справі № 342/842/15-ц суди попередніх інстанцій встановили факт укладення між сторонами договорів та факт внесення позивачем грошових коштів у заявлених розмірах, що підтверджується відповідними платіжними документами, а саме квитанціями, наданими позивачем у судовому засіданні, та дослідженими судом, а також копіями договорів банківського вкладу.

Натомість у справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження внесення грошових коштів на депозитний рахунок за договором банківського вкладу, який є предметом спору. Апеляційний суд надав належну правову оцінку ксерокопіям документів, наданих позивачем, та не визнав їх належними і допустимими доказами, які підтверджують заявлені позивачем вимоги.

У справі № 500/2867/18 предметом спору є стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Отже, правовідносини у зазначених як приклади справах, та у справі, яка переглядається, не є подібними, оскільки під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, розуміються такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

При цьому касаційна скарга не містить посилань на постанови Верховного Суду, висновки в яких щодо застосування норм права не врахував суд апеляційної інстанцій у цій справі.

Також безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема яким чином підтверджується внесення коштів на депозитний рахунок банку у разі їх перерахування з одного депозитного рахунку на інший, а також стосовно електронної ощадної книжки, оскільки існує усталена практика Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права та вирішення справ у подібних правовідносинах, з урахуванням якої та з огляду на встановлені фактичні обставини у цій справі, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

При цьому, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону, не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ПостановуЖитомирського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук