№ 201/8910/20
провадження 2/201/483/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Храмцевич Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки і піклування в особі управління в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, зобов`язання чинити певні дії, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 16 вересня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, зобов`язання чинити певні дії, визначення способів участі у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну малолітню спільну дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпра, Україна, громадянин України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, шлюб рішенням суду розірвано, цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього він з дитиною і відповідачкою мешкають окремо. Він бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Отже, просив зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, вихованні сина, усунуті ці перешкоди та визначити спосіб його участі в цьому, встановивши запропонований ним графік спілкування і побачень з сином, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в зверненні до суду позовні вимоги визнала частково, фактично погодилася на участь в вихованні та спілкуванні позивача з дитиною, але обов`язково за згоди самого сина, його графіку навчання і відпочинку, стану здоров`я і оздоровлення, особливостей розвитку дитини, не заперечувала проти задоволення позову частково і розгляду справи за її відсутності.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі управління в справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явився, в письмовому зверненні на адресу суду з позовними вимогами погодилися частково і не заперечували проти часткового задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність спілкування батька з дитиною, підтримавши цей висновок органу. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 13 жовтня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпра, Україна, громадянин України. Сімейні стосунки в них не склалися, в сім`ї стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, сім`я фактично розпалась, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року їх шлюб розірвано. цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього він з дитиною і відповідачкою мешкають окремо. Він бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Є спір стосовно безпосереднього спілкування, виховання та утримання цієї дитини, оздоровлення та відпочинку сина, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і батько цієї дитини звернувся з позовом до суду про усунення перешкод в його спілкуванні і вихованні дитини.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 з 13 жовтня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають одну спільну малолітню дитину: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпра, Україна, громадянин України. Сімейні стосунки в них не склалися, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2018 року їх шлюб розірвано. цим рішенням суду визначено, що дитина залишиться мешкати з матір`ю. Після цього він з дитиною і відповідачкою мешкають окремо. Позивач бажає приймати участь у спілкуванні і вихованні свого сина, але відповідачка йому в цьому перешкоджає. Позивач вважає, що зможе спілкуватися і захистити цю дитину, забезпечить належну реалізацію її прав і свобод. Він зараз офіційно працює, має належні житлово-побутові умови, має змогу займатися вихованням, спілкуванням та утриманням, лікуванням і оздоровленням їх дитини. Є спір стосовно безпосереднього спілкування, виховання та утримання цієї дитини, оздоровлення та відпочинку сина сторін.

Згідно зі ст. 142 Сімейного кодексу України діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Відповідно до висновку адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради № 5/6-30 від 30 березня 2021 року вважається доцільним визначити батькові, ОСОБА_1 , 1976 року народження, способи участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкування з ним щотижня з 18.00 суботи до18.00 неділі.

Відповідач фактично бажає виконувати свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він не усунувся від належного спілкування з дитиною та їх виховання і утримання.

Згідно з ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів вказаної малолітньої дитини ОСОБА_3 позивач вважає за необхідне вирішити питання про визначення графіку спілкування з сином, з чим частково погодилися орган опіки та піклування та відповідач.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаної неповнолітньої дитини, враховуючи її інтереси та виходячи з того, що мешкання дитини з одним із батьків (а не з обома) або позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дитиною повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено докази на підтвердження винної поведінки відповідача в перешкоджанні спілкування з сином, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом ст. 18 Конвенції про права дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Проаналізувавши сукупність наведених доказів та враховуючи вимоги норм сімейного законодавства, Конвенції про права дитини, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, суд вважає за можливе і доцільне встановлення відповідного графіку спілкування позивача з сином, що відповідає інтересам цієї дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Стаття 153 СК України закріпляє право батьків та дитини на спілкування, яке повинно здійснюватися безперешкодно. Тобто ніхто не може чинити перешкоди у спілкуванні батьків та дітей, крім випадків, коли таке спілкування негативно впливатиме на дитину та її інтереси.

Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. А вже суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі кожного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я кожного з батьків, зловживання ними алкогольними напоями або наркотичними засобами. Тому прошу провести психіатричну та наркологічну експертизи мені й матері мого сина, для виявлення відхилень, якщо вони є, й для прийняття обґрунтованого рішення щодо можливості виховання дитини кожним з батьків.

Частиною 2 ст. 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини». Частиною 1 ст. З Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Однак таких доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно місця мешкання дитини, участі в вихованні, утриманні і відпочинку, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження (можливе) вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на всіх вимогах та незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити частково та зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_1 у у спілкуванні з неповнолітньої дитиною, їх сином, ОСОБА_4 , встановити наступний графік особистого спілкування ОСОБА_1 з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : щотижня з 18.00 суботи до 18.00 неділі, кожен день народження цієї дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.00 до 16.00 і шкільні канікули за погодженням з матір`ю дитини з обов`язковим врахуванням думки цієї дитини, в задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Таким чином позовні вимоги про в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 3, 4, 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 19, 109, 150, 151, 153, 155, 157, 159, 161, 164, 165, 185 Сімейного кодексу України, ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Зобов`язати відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкоди позивачу ОСОБА_1 у спілкуванні з неповнолітньої дитиною, їх сином, ОСОБА_4 .

Встановити наступний графік особистого спілкування ОСОБА_1 , 1976 року народження, з його сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : щотижня з 18.00 суботи до 18.00 неділі, кожен день народження цієї дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12.00 до 16.00 і шкільні канікули за погодженням з матір`ю дитини з обов`язковим врахуванням думки цієї дитини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 05 квітня 2021 року.

Суддя