ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6902/21 Справа № 213/1900/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м.Кривий Ріг

Справа № 213/1900/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович, на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 березня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовну заяву мотивовано тим, що в період часу з 15.09.2015 року по 23.03.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, за час якого, у березні 2016 року, придбали автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_2 , який знаходився у фактичному володінні та користуванні останнього. 07.02.2017 року автомобіль неправомірно та без згоди позивачки був перереєстрований на ОСОБА_3 . Даний автомобіль був придбаний за спільні кошти подружжя, тому є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на те, що вирішити дане питання у добровільному порядку сторони не мають можливості, позивачка просила суд визнати автомобіль спільною сумісною власністю подружжя, частки яких є рівними по Ѕ частині кожному, та розділити майно, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 84080,00 гривень за Ѕ частину автомобіля.

09.11.2020 року позивачкою надана уточнена позовна заява змінений розмір грошової компенсації, яка підлягає сплаті ОСОБА_1 визначено на підставі висновку експерта 98981,12 грн.

Відповідач ОСОБА_2 просив застосувати наслідки пропуску позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх В.О., просить скасувати рішення суту та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, зазначає, що про порушення свого права вона довідалася саме у 2020 році, а у 2017 році позовна заява про поділ майна подружжя була залишена без розгляду за її заявою, у зв`язку з обіцянкою відповідача ОСОБА_2 повернути кошти за автомобіль добровільно. Натомість, до теперішнього часу кошти їй не повернуто, а у 2020 році (перед подачею даного позову), останній категорично заперечив наявність у позивачки будь-яких прав на спірний автомобіль, а тому вона вважає, що про порушення свого права довідалася саме з цього часу та перебіг позовної давності починається у 2020 році. Крім того, зазначає, що цивільна справа №213/518/17 судом першої інстанції взагалі не досліджувалася, а тому суд не міг посилатися на ухвалу від 07.06.2017 року, на підтвердження того, що позивачка довідалася про своє порушене право у лютому 2017 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15 вересня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а.с.8).

13 квітня 2016 року подружжя придбало автомобіль Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_2 . Власником ТЗ зазначений ОСОБА_2 . Персона з правом користування ТЗ - ОСОБА_1 (а.с.44).

07 лютого 2017 року транспортний засіб перереєстрований на нового власника ОСОБА_3 , згідно Договору, укладеному в ТСЦ (а.с.44).

14 лютого 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом про розірвання шлюбу (справа №213/483/17, пр.2/213/619/17), а 17 лютого 2017 року з позовом про розподіл спільного сумісного майна подружжя (справа №213/518/17, пр.2/213/636/17).

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року шлюб розірвано. Дата набрання законної сили: 04.04.2017 року (а.с.9).

Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.10.2017 року позовна заява про розподіл спільного сумісного майна подружжя залишена без розгляду, за клопотання позивачки (а.с.153).

З даним позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 18 травня 2020 року.

Відповідно до Висновку експерта від 07.10.2020 року середня ринкова вартість автомобіля, на момент оцінювання, становить 197962,24 грн. (а.с.70-78).

Встановивши, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя як такий, що придбаний за час шлюбу, і підлягає поділу між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку, що порушення права власності позивачки відбулось у лютому 2017 року, й саме в цей же час вона і дізналась про порушення свого права, та, оскільки вимога про поділ майна заявлена поза межами трирічного строку позовної давності, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позовної давності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружинин та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. (стаття 70 СК України).

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім"ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За таких обставин, один із подружжя може вимагати від іншого 1/2 частину вартості майна, яке відчужене в період зареєстрованого між ними шлюбу в тому випадку, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Разом з тим, частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, про відчуження автомобіля Mitsubishi Lancer, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_2 , чоловіком без її згоди, позивачка ОСОБА_1 довідалася у лютому 2017 року, у зв`язку з чим звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , як співвласника майна, та ОСОБА_3 , як нового власника цього майна, про визнання угоди недійсною та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру, а тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги про те, що цивільна справа №213/518/17 судом першої інстанції взагалі не досліджувалася, оскільки згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, предметом позовних вимог ОСОБА_1 у лютому 2017 року було саме визнання угоди недійсною та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, із залученням до участі у справі у якості співвідповідача нового власника автомобіля ОСОБА_3 , що безумовно свідчить про обізнаність останньої про обставини відчуження чоловіком спільного сумісного майна подружжя, й дослідження матеріалів цивільної справи №213/518/17 в даному випадку не є необхідним. До того ж необхідно зауважити й на те, що позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на ці обставин, не ставить перед судом питання про витребування матеріалів цивільної справи та її дослідження судом.

Доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 про те, що про порушення свого права вона довідалася саме у 2020 році, а у 2017 році позовна заява про поділ майна подружжя була залишена без розгляду за її заявою, у зв`язку з обіцянкою відповідача ОСОБА_2 повернути кошти за автомобіль добровільно, колегією суддів відхиляються на підставі вищевикладеного. Крім того, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності, а тому залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не має правового значення для вирішення даного спору та не змінює перебіг позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Страх Вадим Олегович, - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: