Справа № 757/7658/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/8135/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Сас Ю.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука Ігоря Анатолійовича про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про захист прав споживача та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 14.09.2006 між ним та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступник якого є ПАТ «Укрсиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0. В забезпечення виконання зобов`язань за цим правочином, 14.09.2006 сторони уклали договір іпотеки за №22156, згідно якого позивач передав в іпотеку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому позивачу стало відомо про укладення 12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу, згідно якого останнє набуло статусу кредитора у вказаному вище кредитному договорі, та договору відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки.

15.09.2012 на підставі договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В. за реєстраційним №3736955 в Державному реєстрі іпотек зареєстровано обтяження іпотекою стосовно квартири АДРЕСА_2 на підставі заяви іпотекодержателя ТОВ «Кей-Колект».

Такі договори позивач вважає частково недійсним, оскільки банк не мав права відступати право вимоги до боржника - фізичної особи, адже ТОВ «Кей-Колект» не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому відступлення права вимоги щодо кредиту, який був отриманий у іноземній валюті не відповідає вимогам чинного законодавства, а з наданих відповідачем документів неможливо встановити чи відбулось відступлення та чи набув фактор права вимоги до позивача. Поряд із цим, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач просив скасувати запис про обтяження щодо предмету іпотеки, оскільки вважає вчинення таких дій із порушенням норм законодавства, посилаючись, зокрема, на відсутність у ТОВ «Кей-Колект» підтвердження про отримання боржником вимоги про усунення порушення, вчинення реєстраційних дій у період заборони вчинення таких дій. Окремо зазначив про те, що такі дії вчинено неакредитованим суб`єктом.

У зв`язку з вищевикладеним та з урахуванням зміни позову просив суд:

-визнати недійсним договір факторингу №1 від 12.12.2011 р. в частині відступлення від ПАТ «УкрСиббанк» прав вимог до ОСОБА_2 , що витікають з договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2006;

-визнати недійсним договір від 12.12.2011 р. про відступлення права вимоги за договорами іпотеки в частині переходу від ПАТ «УкрСиббанк» всіх прав первісного кредитора до нового кредитора - ТОВ «КейКолект», зокрема права вимоги за договором іпотеки №22156 від 14.09.2006;

-визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука Ігоря Анатолійовича про державну реєстрацію, індексний номер 39104850 від 04.01.2018: права власності за ТОВ «Кей-колект», на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 24294705; іпотеку на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 24294914; обтяження на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 24295097;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року вищевказаний позов задоволено частково; скасовано рішення державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука І.А. про державну реєстрацію, індексний номер 39104850 від 04.01.2018:

- права власності за ТОВ «Кей-колект», на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності: 24294705;

- іпотеку на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про іпотеку 24294914;

- обтяження на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про обтяження 24295097;

визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею: 53,9 кв.м., житловою площею: 42,8 кв.м.; стягнуто солідарно ТОВ «Кей-Колект» та державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичука І.А. витрати з оплати судового збору в розмірі 6370,80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 як особа, яка не брала участі у розгляді справи, направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просилаапеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

04 червня 2021 року до Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він, не погоджуючись із викладеними у апеляційній скарзі доводами, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що вказане рішення відповідає наведеним вимогам з огляду на наступне:

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, посилаючись на абз. 3 ч. 3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виходив з невідповідності вимогам закону дій з державної реєстрації права власності квартири за ТОВ «Кей-Колект». Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Своє право на апеляційне оскарження апелянт обґрунтовує тим, що на час розгляду справи вона була власником спірної квартири, відтак рішення суду стосується її прав, що відповідно до ст. 352 ЦПК України надає їй право на оскарження рішення.

Колегія суддів погоджується із таким твердженням апелянта щодо наявності у неї права на оскарження рішення суду, оскільки з наданого до суду Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається належність спірної квартири апелянту з 29.01.2018 року, відтак рішення стосується її прав та інтересів. За таких умов апелянт безумовно володіє правом на апеляційне оскарження рішення суду у даній справі.

Свою незгоду з ухваленим рішенням апелянт обґрунтовує тим, що неотримання позивачем вимоги ТОВ «Кей-Колект» про погашення заборгованості не може бути підставою для задоволення позову. В той же час така позиція апелянта не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Як було встановлено в ході розгляду справи, 14.09.2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступник якого є ПАТ «Укрсиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно умов якого банк зобов`язався надати позивачу, а позивач зобов`язався прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 130000,00 дол. США та сплатити проценти, комісії в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно п. 1.2.2. договору про надання споживчого кредиту, позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 14.09.2027 року. У п. 5.7 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань по своєчасному поверненню кредиту та/або сплати процентів та/або комісій банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений у п. 2.1 договору та інше майно позичальника.

Відповідно до п. 2.1 договору про надання споживчого кредиту, у забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, трикімнатна квартира, загальною площею 53,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

В забезпечення виконання боржником зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, 14.09.2006 сторони уклали договір іпотеки за №22156, згідно якого позивач передав в іпотеку належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12.12.2011 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ КОЛЕКТ» укладено договір про відступлення права вимоги № 1, в тому числі, за укладеним ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_2 договором про надання споживчого кредиту від 14.09.2006 №0, а також договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки№22156 від 14.09.2006р.

04.01.2018 державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Дідичуком І.А. від 04.01.2018 прийнято рішення провести державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме квартири загальною площею 53,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (індексний номер 39104850) за іпотекодержателем ТОВ «Кей-Колект».

Таким чином, ТОВ «Кей-Колект» зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру та в позасудовому порядку звернуло стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно положень ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Отже, за змістом наведених норм реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним процедури направлення відповідної вимоги боржнику/іпотекодавцю. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про усунення порушення не пізніше тридцятиденного строку та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Лише якщо така вимога не виконана чи неналежно виконана після сплину встановленого законом чи договором строку, іпотекодержатель набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати набуття права на предмет іпотеки без попереднього повідомлення іпотекодавця виключно у разі, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Умови договору іпотеки та вимоги ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого порядку на офіційну адресу боржника/іпотекодавця. За відсутності такого належного надсилання вимоги іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Окрім того, ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. За таких умов, направлення повідомлення на адресу боржника/іпотекодавця має забезпечувати не тільки інформування про наміри іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, але й зазначення ціни предмета іпотеки, за якою має бути здійснене таке звернення.

Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Вищевказана правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).

Загальноприйнятим у світовій практиці є застосування щодо юридично-значимих повідомлень принципу «доставки (одержання)» повідомлень. Зокрема: (а) у підпункті 3 пункту I.-1:109 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що повідомлення вступає в силу у момент досягнення адресата, якщо з нього не слідує більш пізній момент вступу у силу; (б) згідно пунктів 2, 3 Принципів європейського контрактного права з урахуванням положень пунктів (4) та (5), будь-які повідомлення набирають чинності з моменту, коли вони отримані адресатом. Повідомлення вважається одержаним адресатом, коли його вручено їй за місцем його діяльності або за поштовою адресою, або, якщо він не має місця діяльності або поштової адреси, - за місцем його постійного проживання. Письмове повідомлення вважається наданим, коли воно отримане адресатом. Підхід стосовно застосування принципу «доставки (одержання)» юридично-значимих повідомлень висловлений і в українській судовій практиці. При цьому під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей зазначеним особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами необхідних відомостей.

Зазначена позиція відповідає позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц (провадження № 61-21032св18).

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Свої вимоги в оскаржуваній частині рішення позивач ґрунтував на неотриманні вимоги іпотекодержателя про погашення заборгованості та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення такої вимоги.

Згідно ч. 4 ст. 81 ЦПК У країни у разі посилання учасника справи на відсутність певних подій, обов`язок доведення факту її існування покладається на іншу сторону. Оскільки відповідачем в ході розгляду справи не було представлено до суду доказів вручення позивачу вказаної вимоги-попередження, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність такої обставини.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав неотримання позивачем вимоги-попередження іпотекодержателя підставою для скасування реєстрації права власності іпотекодержателя на іпотечне майно та визнання набуття такого права іпотекодержателя належним, що фактично і було зроблено судом першої інстанції.

За таких умов суд першої інстанції прийшов до вірного рішення по суті позовних вимог, відтак підстави для скасування такого рішення у апеляційного суду відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни судових рішень суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько