ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/20/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/192/18 Категорія: 302090000Міщенко К.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.,

секретар Попова М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 ;

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Корсунське»;

особа, яка подала апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Корсунське»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , до Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» про стягнення боргу та пені за несвоєчасне внесення орендної плати та розірвання договору оренди землі з додатковою угодою,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є власником земельної ділянки, площею 2,998 га, кадастровий номер :01:001:0217, яка розташована в адмінмежахПавлівської сільської ради Тальнівського району.

13 жовтня 2011 року ОСОБА_1 уклав з відповідачем договір оренди земельної ділянки строком на 5 років, державну реєстрацію якого було проведено 17 вересня 2012 року у відділі Держкомзему в Тальнівському районі.

Позивач вказував, що 13 жовтня йому стало відомо, що вказана земельна ділянка з 16 серпня 2017 року перебуває у користуванні ТОВ «Корсунське» відповідно до додаткової угоди від 29 серпня 2013 року до договору оренди землі, строком на 49 років. Відповідач порушує умови договору оренди землі та не проводить своєчасно розрахунок за користування земельною ділянкою в період з 2011 року по 2017 рік.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 03 жовтня 2017 року направлено лист із проханням провести розрахунок належної йому орендної плати за період з 2011 по 2017 роки та сплатити заборгованість по виплаті орендної плати, яка становить 18782,97 грн.

Листом від 25 жовтня 2017 року ТОВ «Корсунське» повідомило позивача, що його вимоги надумані та необґрунтовані, а у виплаті належних сум орендної плати відмовлено.

Позивач вказував, що у зв`язку з тим, що відповідачем здійснювалась несвоєчасна виплата орендної плати за користування належною йому земельної ділянки в період 2011-2017 років, існує невиконання обов`язків відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно умов договору.

З урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд: стягнути з ТОВ «Корсунське» на його користь заборгованість по договору оренди землі від 13 жовтня 2011 року в розмірі 34 924,18 грн, та розірвати договір оренди землі від 13 жовтня 2011 року, укладений між ТОВ «Корсунське» та ОСОБА_1 .

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Корсунське» на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору оренди землі від 13 жовтня 2011 року в розмірі 34 924,78 грн, яка складається із заборгованості по виплаті орендної плати в розмірі 16 937,11 грн та пені за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 17 987,67 грн.

Розірвано договір оренди землі від 13 жовтня 2011 року, що пройшов державну реєстрацію 17 вересня 2012 року разом з додатковою угодою від 29 серпня 2013 року (державну реєстрацію іншого речового права було проведено 16 серпня 2017 року) укладений між ТОВ «Корсунське» та ОСОБА_1 , щодо передачі в оренду земельної ділянки розміром 2,998 га. кадастровий номер :01:001:0217, яка знаходиться за межами населеного пункту в адміністративних межах Павлівської сільської ради Тальнівського району Черкаської області

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості з уточненими позовними вимогами заборгованість по орендній платі становить 34 924,78 грн. Відповідач протягом 2011-2016 років не виплачував позивачу орендну плату згідно умов договору, чим прострочив виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції відхилив твердження відповідача про те, що ТОВ «Корсунське» сплатило орендну плату позивачу в сумі 45 000 грн, оскільки ці твердження спростовуються рішеннями Тальнівського районного суду від 15 листопада 2016 року в справі № 704/986/16-ц та від 30 жовтня 2017 року в справі № 704/1560/16-ц, а також рішенням апеляційного суду Черкаської області від 26 грудня 2017 року в справі № 22-ц/793/2189/17.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Корсунське» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що в оскаржуваному рішенні не вказано про існування нотаріально посвідченої довіреності від 29 березня 2012 року, згідно із якою позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 представляти його інтереси стосовно користування належної йому земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0217 та надав йому право одержувати належну йому за договором орендну плату, що і було зроблено представником на суму 90000 грн. Доказом отримання вказаної суми орендної плати є видаткові касові ордери від 29 березня 2012 року на суму 45000 грн та від 29 серпня 2013 року на суму 45000 грн, які не було взято до уваги судом першої інстанції.

Скаржник вважає, що позивач через свого представника надав згоду на отримання орендної плати наперед, отримав її, та з невідомих підстав посилається на порушення умов договору зі сторони відповідача.

Вказує, що в описовій частині постанови Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 704/1560/16-ц, на яку також посилається суд першої інстанції, зазначено, що відповідач визнає факт отримання ним грошових коштів, але вважає, що такі передано як орендну плату за земельну ділянку на підставі договору оренди, укладеного між ним та ТОВ «Корсунське».

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що у зв`язку з тим, що земельна ділянка позивача перебуває в користуванні відповідача, позивачем не було порушено строк позовної давності щодо стягнення пені за несвоєчасну виплату орендної плати згідно з умовами договору оренди землі, не відповідає нормам матеріального права.

Вказує, що розмір пені обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ у відповідному періоді, а термін дії строком позовної давності.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу та просив залишити рішення Тальнівського районного суду від 14 травня 2019 року без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві вказував, що під час розгляду справи в Тальнівському районному суді відповідач не надавав суду доданих до апеляційної скарги видаткових касових ордерів про отримання орендної плати в загальній сумі 90000 грн, що підтверджується матеріалами справи. Вважав, що вказані документи не можуть братися апеляційним судом до уваги, оскільки вони подані з порушенням порядку і строку встановленого законом.

Звертав увагу, що посилання скаржника на те, що позивач нібито визнає факт отримання ним грошових коштів як орендної плати за земельну ділянку, є описом тверджень позивача у поданій ним касаційній скарзі, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року, та не є встановленими судом обставинами справи.

Зазначав, що розмір пені у разі порушення зобов`язання, визначений договором оренди земельної ділянки, укладеним між сторонами.

Вказував, що ТОВ «Корсунське», заперечуючи проти позову, зазначало про порушення позивачем строку позовної давності, проте про відмову у задоволенні позовних вимог саме з цієї підстави не клопотало і свої заперечення обґрунтовувало безпідставністю позовних вимог, у зв`язку з чим, суд першої інстанції не мав підстав для відмови в задоволенні позову.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року скасовано та відмовлено взадоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Корсунське» про стягнення боргу та пені за несвоєчасне внесення орендної плати та розірвання договору оренди землі з додатковою угодою.

Постанова апеляційного суду вмотивована тим, що відповідно до наданих відповідачем видаткових касових ордерів від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року ОСОБА_3 за довіреністю позивача від 29 березня 2012 року отримав у касі ТОВ «Корсунське» 90 000 грн орендної плати за землю по договору від 13 жовтня 2011 року.

Апеляційний суд вважав, що на момент подання ОСОБА_1 позову про стягнення орендної плати та розірвання договору оренди заборгованості з орендної плати за цим договором не існувало, а навпаки, враховуючи надані позивачем розрахунки, мала місце переплата. З урахуванням викладеного, відсутні обставини, які б свідчили про неможливість досягнення позивачем як стороною договору оренди мети договору (отримання плати за оренду земельної ділянки) та неотримання того, на що розраховував орендодавець, укладаючи спірний договір, тобто не вбачається істотного порушення умов договору оренди.

Постановою Верховного Суду від 12 серпня 2020 року постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд вказав, що апеляційний суд приймаючи як докази копії видаткових касових ордерів від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року, засвідчені директором ТОВ «Корсунське» Безушко О.Ю., та які не були подані до суду першої інстанції, не навів мотивів такого рішення та без встановлення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи. Тому суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 24 лютого 2021 року до участі у справі було залучено ОСОБА_2 в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заслухавши пояснення представника відповідача, який з`явився в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0217, площею 2,998 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована за межами населеного пункту в адміністративних межах Павлівської сільської ради на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії та номер ЧР № 003020, виданого 31 липня 2002 року Тальнівською РДА Черкаської області.

13 жовтня 2011 року між ОСОБА_1 , та ТОВ «Корсунське» було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки, зареєстрований 17 вересня 2012 року у відділ Держкомзему в Тальнівському районі, строком на 5 років.

Пунктами 9-11 договору оренди визначено, що орендар повинен виплачувати орендодавцю орендну плату з урахуванням відсотків та коефіцієнтів індексації в розмірах, які складуться на момент розрахунку відповідно до чинного земельного законодавства. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням індексації, орендна плата вноситься в строки 1-31 серпня, остаточний розрахунок до 31 грудня поточного року.

29 серпня 2013 року між ОСОБА_3 , який діяв від імені ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 березня 2012 року, та ТОВ «Корсунське» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 13 жовтня 2011 року, згідно якої строк дії договору оренди змінено на 49 років.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував, що позивач 29 березня 2012 року отримав від ОСОБА_3 45000 грн орендної плати, що підтверджується розпискою.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначив, що позивач на підставі нотаріально посвідченої довіреності надав ОСОБА_3 право одержувати належну йому по договору орендну плату, та отримав від відповідача через свого представника ОСОБА_3 орендну плату наперед в розмірі 90000 грн, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року.

Згідно із матеріалами справи, видаткові касові ордери від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року не надавались відповідачем до суду першої інстанції та не були ним досліджені під час ухвалення рішення. Вказані документи були додані до апеляційної скарги.

Під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції в судовому засіданні 30 вересня 2019 року апеляційним судом було задоволено клопотання представника ТОВ «Корсунське» від 19 вересня 2019 року про приєднання до матеріалів справи доданих до апеляційної скарги копії видаткових касових ордерів.

Скасовуючи постанову Черкаського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року у даній справі, Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не навів мотивів прийняття вказаних доказів та без встановлення неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від учасника справи.

При повторному апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції представником відповідача не заявлялось будь-яких клопотань. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що Тальнівським районним судом Черкаської області задоволено клопотання представника позивача щодо надання бухгалтерських документів, які стосуються виплати орендної плати ОСОБА_1 , про що вказано у журналі судового засідання та зафіксовано на відповідному технічному носії. В подальшому, зі слів попереднього представника ТОВ «Корсунське», який приймав участь в суді першої інстанції, він до початку фіксування судового засідання технічними засобами подав для огляду документи, а саме копії видаткових касових ордерів на ім`я повіреного ОСОБА_1 ОСОБА_3 , однак, вони були відхилені головуючим у справі з тих підстав, що в графі «видати» зазначено прізвище не позивача, а повіреного. Інших пояснень щодо неможливості подання даних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, представником не надано.

Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень. Таких обставин апеляційним судом встановлено не було.

Разом з тим, відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наведені представником ТОВ «Корсунське`обставини неможливості подання до суду першої інстанції копій видаткових касових ордерів від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року на загальну суму 90000 грн, не є такими, що об`єктивно не залежали від учасника справи. Доказів неприйняття судом першої інстанції вказаних документів матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів відповідно до статті 367 ЦПК України не приймає додані до апеляційної скарги копії видаткових касових ордерів від 29 березня 2012 року та від 29 серпня 2013 року як докази у справі.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано доказів сплати позивачу орендної плати за 2011-2016 роки.

Копія розписки ОСОБА_1 від 29 березня 2012 року про отримання ним від ОСОБА_3 коштів в сумі 45000 грн (т. 1 а.с. 30) не свідчить, що вказані кошти були орендною платою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в описовій частині постанови Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 704/1560/16-ц зазначено, що відповідач визнає факт отримання ним грошових коштів, але вважає, що такі передано як орендну плату за земельну ділянку на підставі договору оренди землі, укладеного між ним та ТОВ «Корсунське», також не підтверджує отримання позивачем орендної плати саме від відповідача. Крім того, зазначені обставини є поясненнями особи у іншій цивільній справі та не встановлені рішенням суду, тому не мають преюдиційного значення під час розгляду даної справи.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції вірно визначено, що відповідач не сплачував позивачу орендну плату за договором за 2011-2016 року. Розмір орендної плати відповідачем не спростовано, тому судом першої інстанції обґрунтовано прийнято розрахунок позивача та визначено розмір заборгованості зі сплати орендної плати за вказаний період в сумі 16937 грн. 11 коп.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Статтею 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтями 21, 22 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах.

За правилами частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Згідно зі статтями 24-25 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для розірвання договору оренди землі є саме систематична несплата орендної плати (несплата в повному розмірі).

Зазначені положення закону вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Таку правову позицію викладено Верховним Судом України у постановах від 12 лютого 2012 року у справі № 6-146цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-977цс16 та підтримано об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

З огляду на викладене, встановивши, що відповідач систематично не сплачував позивачу орендну плату за 2011-2016 роки, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для розірвання договору оренди землі, укладеного між сторонами 13 жовтня 2011 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо визначення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у зв`язку із порушенням виконання відповідачем зобов`язань за договором оренди землі в сумі 17987,67 грн.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу.

На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені.

У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другоїстатті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказував та розраховував розмір пені за невиплату орендної плати за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 та 2016 роки станом на 07 грудня 2017 року.

Із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 19 лютого 2018 року.

Враховуючи наведене, період, за який слід стягнути пеню за прострочення відповідачем виконання зобов`язання зі сплати орендної плати, обмежується 12 місяцями перед зверненням позивача до суду, та в межах заявлених позивачем позовних вимог становить з 19 лютого 2017 року по 07 грудня 2017 року (292 дні).

Згідно із матеріалами справи розмір орендної плати за 2011-2014 роки становив 2287,40 грн, отже, розмір пені за вказаний період у межах позовної давності становить 2671,68 грн; розмір орендної плати у 2015 році становив 2806,67 грн, тому розмір пені за вказаний період 819,55 грн; у 2016 році розмір орендної плати визначено в сумі 3413,35 грн, тому розмір пені становить 996,70 грн.

З огляду на викладене, загальний розмір пені, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача становить 4487,93 грн.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що розмір пені обмежено подвійною обліковою ставкою НБУ у відповідному періоді, суперечать матеріалам справи, оскільки пунктом 14 Договору оренди землі від 13 жовтня 2011 року визначено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені договором, справляється пеня у розмірі 0,1 % несплаченої суми за кожен день прострочення.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було ухвалене рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права в частині визначення розміру пені, що підлягає до стягнення.

Згідно зі статтею 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року слід змінити, скасувавши його в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди землі від 13 жовтня 2011 року та судових витрат. Прийняти в цих частинах нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корсунське» та ОСОБА_1 13 жовтня 2011 року, в розмірі 25 912 гривень 97 коп., яка складається із заборгованості з виплати орендної плати в розмірі 16937 гривень 11 коп. та пені за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 4487 гривень 93 коп.

Рішення суду в частині розірвання договору оренди землі від 13 жовтня 2011 року, укладений між сторонами, слід залишити без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат у справі пропорційно до задоволених та відхилених позовних і апеляційних вимог та стягує з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2423,73 грн.

Керуючись статтями 367, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 14 травня 2019 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором оренди землі від 13 жовтня 2011 року та судових витрат. Прийняти в цих частинах нове рішення.

Позовну вимогу про стягнення заборгованості за договором оренди землі задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «Корсунське» та ОСОБА_1 13 жовтня 2011 року, в розмірі 25 912 гривень 97 коп., яка складається із заборгованості з виплати орендної плати в розмірі 16937 гривень 11 коп. та пені за несвоєчасне внесення орендної плати в розмірі 4487 гривень 93 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунське» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2423,73 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді

Повний текст постанови складений 02 квітня 2021року.