Справа №557/477/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2021 року

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Пацка Д.В.

секретар судових засідань Довгалець Н.М.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт Гоща цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлових приміщень особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання житлових приміщень особистою приватною власністю.

В обґрунтування позову зазначила, що 1977 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Вказує, з 1998 року з ОСОБА_3 разом фактично вже у шлюбних відносинах не перебували, вели окремо господарство та жили окремо в різних жилих приміщеннях, що можуть підтвердити свідки.

Окрім того, позивачем 08.06.2001 за власний кошт було придбана житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , розмір житлової площі якої становить 16,1 кв.м.

Зазначає, що 04.04.2008 за власний кошт було придбано житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,2249 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться в с.Симонів, Гощанського району, Рівненської області, на якій розташований вказаний житловий будинок.

При цьому зазначає, що ОСОБА_3 участі у придбанні вказаних як квартири, так і будинку не брав, у тому числі особисто чи наданням коштів інших цінностей, окрім того, останній ніде не працював, коштів не отримував.

Вказує, що на той час для придбання зазначеного будинку брала кредит в банку №0151-67 від 03.04.2008року, який повністю сама погасила 21.05.2010 року в повному обсязі.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 .

Вищенаведені об`єкти нерухомості є спадковим майном, за яким спадкоємцем є ще син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що ОСОБА_2 не заперечує той факт, що позивач квартиру та будинок придбала за власний кошт.

Позивач зазначає, що при спробі оформити договір дарування на зазначені об`єкти нерухомості, нотаріусом відмовлено позивачу у вчиненні нотаріальної дії, оскільки частина їх належить ОСОБА_2 , як спадкоємцю за законом.

Таким чином, посилаючись на норми права, які передбачені в ст. ст. 15,317, 319, 321, 328, 331 ЦК України, ст. ст. 57, 60 СК України, постановою ПВСУ №11 від 21.12.2007, просить визнати житлову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розмір житлової площі якої становить 16,1 кв.м. та житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,2249 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться в с.Симонів, Гощанського району, Рівненської області, на якій розташований вказаний житловий будинок особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав.

Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 27 квітня 2021 року вказана позовна зава прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися.

ОСОБА_1 в заяві на ім`я суду позовні вимоги підтримала повністю та справу просить розглянути без її участі.

Відповідач в заяві на ім`я суду, позов визнав та просить справу розглянути без його участі.

Відповідно до ч. 3 ст.200 ЦПК України, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог немає.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, з 1977 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстрований шлюб.

Згідно договору купівлі-продажу АЕА №521065 від 08.06.2001, ОСОБА_1 було придбана житлова однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , розмір житлової площі якої становить 16,1 кв.м.

Згідно договору купівлі-продажу від 04.04.2008, ОСОБА_1 придбано житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,2249 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться в с.Симонів, Гощанського району, Рівненської області, на якій розташований вказаний житловий будинок, який зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 06.05.2008 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримувала кредит в Державному ощадному банку №0151-67 від 03.04.2008року, який повністю погашено 21.05.2010 року в повному обсязі про, що свідчить довідка Гощанського відділення №10017/0151 Державного ощадного банку №105 від 21 травня 2010 року.

Окрім того, згідно доданих до матеріалів справи, судом встановлено, що з 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 разом фактично вже у шлюбних відносинах не перебували, вели окремо господарство та жили окремо в різних жилих приміщеннях.

Згідно копії трудової книжки ОСОБА_3 від 27 липня 1971 року, встановлено, що останній з 1975 року ніде працював, оскільки відсутні будь якій записи, щодо трудової діяльності.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис 29, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Гощанського районного управління юстиції у Рівненській області.

Однак позивач при зверненні до нотаріуса щодо оформлення договору дарування на зазначені об`єкти нерухомості відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії, оскільки частина їх належить ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Суд, та застосовані норми права

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено право кожної фізичної особи, безперешкодно користуватись своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними притнципами міжнародного права.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до ч.4, якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном , керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена у випадку і в порядку встановлених законом.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1)майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної власності;

2) майно набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них;

3) майно набуте нею ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного застосування ст.60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (постанова ВСУ №6-612цс15).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю подружжя є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на кошти належні їй, йому особисто.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть, якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були власністю кожного з них.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю»

При цьому, суд враховує аргументи позивача, наведені ним на підтвердження обставин, зазначених у позові, оскільки такі не оспорювалися відповідачами та знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах справи доказів.

Таким чином в судовому засідання встановлено, що спірне вищенаведене майно придбано позивачем ОСОБА_1 у період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , за власні кошти, суди дійшов обґрунтованого висновку про визнання за позивачем права особистої власності на оспорюване майно.

За таких обставин позов підлягає до задоволення.

Питання щодо витрат позивачем не ставилось, таким чином такі витрати необхідно залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.12, 81,139, 141, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлових приміщень особистою приватною власністю задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП: НОМЕР_2 право одноособової приватної власності на житлову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , розмір житлової площі якої становить 16,1 кв.м. та житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,2249 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарський будівель і споруд, яка знаходиться в с. Симонів, Гощанського району, Рівненської області.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду або через Гощанський районний суд Рівненської області (відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

С у д д я Д.В. Пацко