КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7551/2021
ПОСТАНОВА

Іменем України

09 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семашко Дмитро Миколайович, та Державної казначейської служби України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ), Державної казначейської служби України, третя особа: Управління забезпечення примусового виконання рішення у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Київ), про відшкодування шкоди завданої діями органу державної влади,

встановив:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Позивачка просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на її користь компенсацію моральної шкоди заподіяної внаслідок дій посадових осіб державної виконавчої служби Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у сумі 150 000,00 грн; стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на її користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 18 грудня 2019 року Солом`янським районним судом м. Києва видано судовий наказ в справі № 760/29629/19, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі - 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення повноліття ОСОБА_3 .

В подальшому, 21 грудня 2019 року головним державним виконавцем Сорохтей Л.Ю. відкрито виконавче провадження № 60926826, яке в подальшому було передане старшому державному виконавцю Годованюку С.П .

Зазначений виконавець протягом тривалого часу жодних виконавчих дій не здійснював.

Позивачка стверджувала, що в судовому наказі від 03 грудня 2019 допущено негайне виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, проте державним виконавцем не виконано наказу ані за один місяць, ані за наступні 5 місяців з дня відкриття виконавчого провадження, що є грубим порушенням прав стягувача та Закону «Про виконавче провадження» та прав стягувача та її дитини на отримання аліментів.

Позивачка оскаржувала бездіяльність державного виконавця Годованюка С.П., і в серпні 2020 року отримала відповідь на скаргу від 20 травня 2020 року від в.о. начальника Солом`янського р-н ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), а саме: постанову №60926826 про перевірку матеріалів виконавчого провадження від 12 серпня 2020 року. Зазначеною постановою, як вказує Позивачка, встановлено та підтверджено, що старшим державним виконавцем Годованюк С.П. при отриманні довідки про доходи боржника з ТОВ «Транспортна логістична група» невірно здійснено розрахунок заборгованості, у зв`язку із чим порушено вимоги ч. 5 ст. 183 СК України.

Крім того, у вересні 2020 року від Міністерства юстиції України надійшла відповідь на її скаргу від 10.07.2020, в якій було зазначено, що за результатами проведеної перевірки дій державного виконавця встановлено, що при здійсненні розрахунків від 03.01.2020, 03.02.2020, 02.03.2020, 01.04.2020, 04.05.2020, 23.06.2020, 01.07.2020, 12.08.2020, ним неправильно обчислено розмір заборгованості зі сплати аліментів, а саме: нарахована заборгованість у розмірі не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, замість 1/4 частини заробітку (доходу) платника, як визначено виконавчим документом, у тому числі не враховано довідки про доходи боржника, звіти про здійснені відрахування та виплати аліментів із доходів.

Також, за результатами проведеної перевірки в.о. заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Подолянком І.М. 28 серпня 2020 винесено постанову про результати законності виконавчого провадження, якою дії старшого державного виконавця відділу Годованюка С.П. під час здійснення виконавчого провадження № 60926826 визнано таким, що вчинені з порушеннями вимог ст. 13, ч. 2 ст. 18, ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження», ч. 2 розділу XVI Інструкції, а саме: порушено строки прийняття рішень державним виконавцем та вчинення виконавчих дій, несвоєчасно здійсненні заходи щодо отримання інформації про доходи, у тому числі несвоєчасного винесення постанови про звернення стягнення на доходи боржника, не здійснено контроль за бухгалтерією щодо відрахувань аліментів із доходів боржника.

Позивачка також вказувала, що державний виконавець безпідставно оголосив у розшук та наклав арешт на автомобіль Nissan Almera, д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, що належить боржнику ОСОБА_2 , який є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Зазначеним автомобілем користується позивачка, про що вона повідомляла, проте виконавець проігнорував даний факт.

Позивач також зазначала, що в.о. начальника відділу Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) Москаленко О.П., прикриває незаконні дії та бездіяльність державного виконавця, не здійснює контроль за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень.

Позивачка звертала увагу суду на те, що старшим державним виконавцем Годованюк С.П. Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) та в.о. начальника Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) Москаленко О.П. завдали їй моральних страждань своїми незаконними діями та бездіяльністю.

Наголошувала, що вона зазнала значних душевних страждань, пов`язаних із тривалим невиконанням судового наказу від 03 грудня 2019 виданого Солом`янським районним судом м. Києва по справі № 760/29629/19, порушено її звичайний ритм життя. Позивачка, як вона вказує, змушена протягом тривалого часу приїздити до Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) ознайомлюватися зі справою та контролювати виконання судового наказу про стягнення з боржника аліментів, звертатися до адвокатів, писати скарги на незаконні дії, нести витрати на правовому допомогу адвоката, витрачати свій час та нерви з метою домогтися відновлення порушених прав.

Позивачка вказувала, що станом на 02 листопада 2020 року по ВП № 60926826 сукупний розмір заборгованості боржника зі сплати аліментів внаслідок бездіяльності державного виконавця становить 1 641 414 грн 98 коп.

Розмір компенсації за спричинену моральну шкоду Позивачка оцінила в 150 000 гривень, які вона просила стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди заподіяної внаслідок протиправних дій посадових осіб державної виконавчої служби Солом`янського районного ВДВС у м. Києві Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у сумі 5000 гривень.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачка ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивачкою було надано усі належні та допустимі докази спричинення їй моральної шкоди неправомірними діями державних виконавців. Зазначає, що сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів, які Солом`янський РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не стягнув із боржника на користь позивачки становить 1 641 414,98 грн, тобто, є значним. Відтак, вважає, що розмір заявлених до відшкодування позивачкою 150 000 грн моральної шкоди є обґрунтованим. Також вказує, що понесла судові витрати на правову допомогу, пов`язані із розглядом справи, які потрібно стягнути із відповідачів на її користь.

Відповідач Державна казначейська служба України також подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У апеляційній скарзі вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди відповідачем, а відтак висновок суду про часткове задоволення позову є помилковим.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади у розмірі 150 000 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що з 26 лютого 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, від якого мають дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Солом`янським районним судом м. Києва 18 грудня 2019 року видано судовий наказ в справі № 760/29629/19, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі - 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення повноліття ОСОБА_3 .

В подальшому, 21 грудня 2019 року головним державним виконавцем Сорохтей Л.Ю. відкрито виконавче провадження № 60926826.

Як видно із матеріалів справи, 03 січня 2020 року державним виконавцем Годованюком С.П. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що моральна шкода позивачці завдана бездіяльністю державного виконавця в межах виконавчого провадження.

Доводи позивачки щодо неналежного ставлення державного виконавця до своїх обов`язків із забезпечення примусового виконання судового рішення підтверджуються:

-постановою №60926826 про перевірку матеріалів виконавчого провадження від 12 серпня 2020, складеною в.о. начальника Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), згідно з якою дії старшого державного виконавця Годованюка С.П. визнані такими, що вчинені в порушення вимог ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» ч. 2 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України;

-постановою від 28 серпня 2020 за №31 в.о. заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Подолянко І.А., якою встановлені наступні порушення в діяльності державного виконавця Годованюка С.П.: порушено строки прийняття рішень державним виконавцем та вчинення виконавчих дій; частини другої статті 18 Закону та частини першої статті 71 Закону, а саме: невірно обчислено розмір заборгованість зі сплати аліментів, оскільки при здійсненні розрахунків від 03.01.2020, 03.02.2020, 02.03.2020, 01.04.2020, 04.05.2020, 23.06.2020, 01.07.2020, 12.08.2020 державним виконавцем нараховано заборгованість не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, замість 1/4 частини заробітку (доходу) платника, як визначено виконавчим документом, у тому числі не враховано довідки про доходи боржника, звіти про здійснені відрахування та виплати аліментів із доходів; частини першої статті 69 Закону та частини другої розділу XVI Інструкції, саме: несвоєчасно здійснено заходи щодо отримання інформації про доходи боржника, у тому числі несвоєчасно винесено постанови про звернення стягнення на доходи боржника, не здійснено контроль за бухгалтерією щодо відрахувань аліментів із доходів боржника.

Судом першої інстанції встановлено, що зазначені постанови державним виконавцем не оскаржені.

Посилання державного виконавця на те, що судовий наказ від 18 грудня 2019 суперечить ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України, оскільки не містить обмеження розміру аліментів 10 прожитковими мінімумами, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки державний виконавець не здійснив жодних дій з метою усунення даної невідповідності, зокрема, не звертався до суду з заявою про роз`яснення судового рішення, встановлення способу виконання тощо.

Встановлені уповноваженими на перевірку діяльності виконавців органами неправомірні дії державного виконавця Годованюка С.П. зашкодили ефективній реалізації стягувачем своїх прав на виконання судового рішення, у зв`язку з чим посилання ОСОБА_1 на спричинення їй моральних страждань є обґрунтованим.

Відповідно до ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Конституційним судом України у рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державною) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими особами і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

Визнаючи обґрунтованість позиції позивачки щодо спричинення їй моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений нею розмір компенсації за спричинену їй моральну шкоду є завищеним. В даному випадку слід виходити з того, що інститут відшкодування моральної шкоди не повинен бути засобом збагачення, навіть за встановленої протиправності дій посадової особи державного органу. І з такими висновками апеляційний суд погоджується.

Враховуючи усі обставини справи, суд першої інстанції правильно визначив розмір компенсації до відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 5000 грн, який в даному випадку є достатнім, обґрунтованим та розумним.

Колегія суддів також вважає привальними висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Так, згідно зі ч.2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 137 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В матеріалах справи міститься копія Договору від 17 вересня 2019 року про надання адвокатом правової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Семашком Д.М. Згідно з розрахунком суми гонорару за надану адвокату допомогу, позивачкою понесено витрати на оплату його послуг в сумі 10 000 гривень, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордера (а.с. 61)

Відповідно до частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Враховуючи відсутність клопотання відповідачів про зменшення компенсації витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення компенсації пропорційно до задоволених до них вимог в розмірі 333,34 гривень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір заявлених до відшкодування 150 000 грн моральної шкоди є обґрунтованим, оскільки сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів, які Солом`янський РВ ДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не стягнув із боржника на користь позивачки становить 1 641 414,98 грн, тобто, є значним, оцінюються апеляційним судом критично.

Суд звертає увагу, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, так як виконавче провадження на даний час перебуває на примусовому виконанні. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

При цьому, апеляційний суд також звертає увагу, що,визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції керувався принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України щодо відсутності правових підстав для відшкодування моральної шкоди також відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

Згідно з вимогами статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

На підтвердження протиправності дій державних виконавці позивачка надала суду постанову №60926826 про перевірку матеріалів виконавчого провадження від 12 серпня 2020, складену в.о. начальника Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), згідно з якою дії старшого державного виконавця Годованюка С.П. визнані такими, що вчинені в порушення вимог ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» ч. 2 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, ч. 5 ст. 183 Сімейного кодексу України та постанову від 28 серпня 2020 за №31 в.о. заступника начальника Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Подолянко І.А., якою встановлені порушення в діяльності державного виконавця Годованюка С.П.

Зазначеними постановами, прийнятими за наслідками розгляду скарг ОСОБА_1 (стягувача у виконавчому провадженні) встановлено бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в частині належного та ефективного виконання судових рішень, також встановлено, що позивач неодноразово звертався до відповідача Головного територіального управління юстиції у м. Києві Управління державної виконавчої служби і суду з приводу тривалого невиконання судових рішень.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.

Оскільки зазначеними постановами встановлене неналежне виконання своїх обов`язків посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів на користь позивачки, тому суд доходить висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Семашко Дмитро Миколайович, та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко