Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/7340/20
Провадження № 2/644/75/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2021 року Орджонікідзевський районний суд м.Харкова у складі:

Головуючого судді Бугери О.В., за участю секретаря судового засідання Ступницького К.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження без виклику сторін в приміщенні Орджонікідзевського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, -

УСТАНОВИВ:

Позивач, звернулась до суду, 25.09.2020 року, із позовом, в якому просила стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 43865,93 гривні, суму середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку у розмірі 22000 гривень, а також моральну шкоду в сумі 10000 гривень.

В обґрунтування позову зазначає, що в період з 1969 року вона знаходилась в трудових відносинах з АТ «ХАРП». Наказом №176/к від 01.06.2020 року вона була звільнена за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, але повний розрахунок з нею проведений не був. З листопада 2019 року заробітна плата сплачувалась частково. На момент звільнення заборгованість склала 43865,93 гривні, про що нею надано розрахунковий лист. Дана сума підлягає стягненню. Також, зазначала, що її середній заробіток складає 5500 гривень, що не заперечує відповідач та просила витребувати довідку про розмір середнього заробітку, затримка розрахунку складає 4 місяця ( з 01.06.2020 року по 01.10.2020 року), тому середній заробіток за час затримки розрахунку складає 22000 гривень, дану суму просила стягнути з відповідача. Окрім цього, вважала, що діями відповідача їй завдано моральну шкоду. Так, внаслідок наявного у неї хронічного захворювання вона потребувала постійного лікування, є необхідність в проведення оперативного втручання, але для цього потрібні значні кошти. Вона не мала можливості сплачувати відповідні витрати, це призвело до сильних душевних страждань, вимагало неабияких додаткових зусиль для організації свого життя. Вважала, що порушення відповідачем її права на отримання своєчасно заробітної плати завдало їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000 гривень.

Ухвалою судді від 27.11.2020 визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику учасників справи, у відповідності до вимог ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України.

У наданий в ухвалі час від представника відповідача 19.01.2021 року подано заперечення проти розгляду справи у спрощеному провадженні та продовження строку на подання відзиву. Відповідно до ухвали суду від 20.01.2021року судом було залишено без задоволення подані заперечення. Копія ухвали була отримана відповідачем 01.02.2021 року.

Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач позовну заяву з додатками отримав, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до вимог ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідачем подано до суду 22.02.2021 року відзив на позовну заяву та заяву про поновлення строків на подачу відзиву.

В заяві про поновлення строку на подачу відзиву відповідач посилався на введення в дію на території України з березня 2020 року карантину, що відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК визначає, що строк для подання відзиву на позов продовжується на строку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тому просили поновити пропущений строк та прийняти до уваги відзив. Відзив на позовну заяву поданий одночасно із заявою про поновлення строку.

Суд вважає за можливе поновити строк на подачу відзиву.

Як вбачається із змісту відзиву відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що вимоги позову про стягнення заборгованості по заробітній платі заявлені без зазначення, що ця сума в розмірі 43865,93 гривні, включає в себе податки та збори, що порушує права роботодавця та призводить до подвійного стягнення з нього податків та зборів. Також, на думку відповідача, наданий позивачем розрахунковий лист не може бути прийнятий, як допустимий доказ, оскільки має невідоме походження, роздрукований з комп`ютеру та жодним чином не завірений роботодавцем. Також, є необґрунтованими доводи позивача щодо спричинення моральної шкоди, оскільки позивачем не зазначено в чому полягає завдана шкода, яких саме моральних страждань зазначала позивач, та з яких міркувань виходила визначаючи розмір шкоди. Не було додано позивачем й доказів завдання моральної шкоди. Окрім цього, вважали, що є безпідставними вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку, просили врахувати, що ст.117 КЗпП України спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. При цьому, компенсація не повинна бути покаранням для роботодавця, для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, вважали за можливе застосувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні, про що викладені в рішенні Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 року №761/9584/15-ц, орієнтовні майнові втрати позивача за період з 02.06.2020 року по 19.02.2021 року склали 1733,66 гривень. Також, просили врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року та відповідно до принципів розумності та справедливості зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки розрахунку, несвоєчасне звернення позивача до суду, а саме зі спливом 4 місяців після звільнення, що значно збільшує розмір компенсації.

Відповідно до правил ч. 8 ст. 178 Цивільного процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. До суду відповідачем подано лише відзив, але на виконання ухвали від 27.11.2020 року довідка про розмір середнього заробітку та розмір заборгованості не подана.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала в ПАТ «ХАРП» з 26.05.1969 року, звільнена 01.06.2020 року за власним бажанням за ст.38 КзпП України у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується відповідною копією трудової книжки. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідачем не було у встановлений ухвалою строк подано довідку про розмір заборгованості по заробітній платі, тому, враховуючи, що позивачем зазначено в позові про існуючу заборгованість станом на день звільнення в розмірі 43865,93 гривні, що також підтверджується копією розрахункового листа за червень 2020 року, на зазначену суму посилався представник відповідача у поданому відзиві, лише заперечуючи необхідність стягнення даної суми без визначення відрахування податків та зборів, тому суд вважає, що сума заборгованості саме в цьому розмірі підлягає стягненню з відповідача.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 02.06.2020 року, наступного дня з моменту звільнення, та по 05.04.2021 року, момент постановлення рішення суду. Оскільки відповідачем не було надано суду довідку про розмір середнього заробітку відповідно до ухвали суду, судом самостійно, відповідно до наданого розрахункового листка позивачем, проведено розрахунок середнього заробітку.

Відповідно до абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат,що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи,провадяться шляхом множення середньоденного(годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, позивач звільнена 01.06.2020 року, період затримки розрахунку складає з 02.06.2020 року по 05.04.2021 року, а саме за червень 2020 року 19 днів, липень 23, серпень 20, вересень 22, жовтень 21, листопад 21, грудень 22 дні, січень 19 днів, лютий 20 днів, березень 22 дні, квітень 3 дні, а всього 212 днів. Позивачем було визначено вимогу про стягнення середнього заробітку та зазначено її розмір 22000 гривень, з урахуванням проведеного судом розрахунку відповідно до розрахункового листа вбачається, що за 1 день, відпрацьований день за червень, нараховано 204,82 грн, період затримки розрахунку складає 212 днів, тобто розмір середнього заробітку за час затримки складає 43421,84 гривні. Суд не приймає до уваги мотиви, наведені відповідачем у відзиві щодо необхідності застосування для визначення середнього заробітку розрахунку майнових втрат, оскільки в даному випадку правововідносини між сторонам мають іншу правову природу. Постановою ВП ВС від 18.03.2020 № 711/4010/13-ц (14-429цс19) Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором. Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум. Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В даному випадку, період затримки в проведенні розрахунку складає період з 02.06.2020 року, наступного дня з моменту звільнення. Суд враховує, що станом на 01.06.2020 року позивачу вже було відомо про порушення її права, із позовом про стягнення заборгованості позивач звернулась 25.09.2020 року, а провадження було відкрито 27.11.2020 року, майже через півроку після виникнення порушення права, оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення суми заборгованості, та на момент розгляду справи з боку відповідача допускається зволікання в наданні довідок відповідно до ухвали суду щодо розміру заборгованості та середнього заробітку, а також не надано суду інформації про причини не виплати позивачу заборгованості. Враховуючи зазначене суд вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку до 22000 гривень. Згідно ч. 1 ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Нормами п. 171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб`єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства. Оскільки, суд не є податковим агентом, тому обов`язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Відповідно до листа ДФС від 09.06.2016 року № 12817/6/99-99-13-02-03-15 оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, здійснюється звільненому працівнику і не пов`язана з відносинами трудового найму, то такий дохід оподатковується податковим агентом як інші доходи податком на доходи фізичних осіб за ставкою 18 відс. та військовим збором - 1,5 відсотка у місяці його фактичного нарахування. Крім того, особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені Кодексом податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу (п.п. «б» п. 176.2 ст.176 Кодексу). Суд роз`яснює, що у разі задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки та збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі та стягнення середнього заробітку підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В позові позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення її трудових прав, що поставило її у скрутне матеріальне становище, не було можливості проходити лікування, що суттєво порушило нормальний уклад життя та призвело до сильних душевних страждань. При цьому, будь-яких доказів щодо наявних обставин позивачем до позову не додавалось. Окрім того як вбачається з досліджених матеріалів за справою позивач є пенсіонеркою та з 1999 року, отримувала ще пенсію. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки в даному випадку належних та допустимих доказів її спричинення не було надано, окрім того, судом частково задовольняються вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку, що є компенсаційною виплатою за затримку в отриманні зарплати. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову сплачено судовий збір за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в розмірі 840,80 гривень. Оскільки судом позовні вимоги задовольняються судом в частині стягнення середнього заробітку, а вимоги в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір у відповідному розмірі пропорційно від задоволених вимог, а саме на 68 % від заявленої суми до стягнення. Тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 гривень х68% = 571,74 гривні. Також, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову за вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, враховуючи задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, тобто в розмірі 840,80 гривень. Керуючись ст.ст. 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 12, 76, 81, 133, 137, 141, 258, 259, 264-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати в сумі 43865 гривні 93 копійки, суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22000 гривень, а всього 65865 (шістдесят п`ять тисяч вісімсот шістдесят п`ять) гривень 93 копійки. Виплату заборгованості та середнього заробітку провести за вирахуванням податків та зборів. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з сплаченого судового збору в сумі 571 (п`ятсот сімдесят одну) гривню 74 копійки. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» (АТ «ХАРП») на користь держави судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок. Повний текст рішення виготовлений та проголошений 05.04.2021 року. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова.

Головуючий: суддя О.В. Бугера