Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Казмиренко Л.В.,

за участю секретаря Шарупи В.А.,

представника позивача Мельник Ю.Є. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Київ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення без надання іншого жилого приміщення,

встановив:

30.12.2020 року до Подільського районного суду м. Києва звернулась Подільська районна в місті Києві державна адміністрація із позовом до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог вказують, що згідно з розпорядженням Подільської районної державної адміністрації №1000 від 15.10.1998 року, квартира АДРЕСА_1 була закріплена за ЖЕК-6 як маневрений фонд. В зв`язку з великою чергою в ДКП по утриманню житла району на службову житлову площу вказану квартиру включено до числа службових ДКП по утриманню житла. КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» видало наказ №120 від 11.09.2009 року, яким дозволено ОСОБА_3 користуватися двома кімнатами, житловою площею 26,80 кв.м. (18,8 кв.м. та 9,7 кв.м.) в квартирі АДРЕСА_1 . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2016 року рішення Подільського районного суду м.Києва було скасовано і у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права користування кімнатами було відмовлено. Тому ОСОБА_3 без правомірних підстав зайняла дві кімнати квартири АДРЕСА_1 та підлягає виселенню. Єдиною підставою для вселення у надане службове приміщення є спеціальний ордер та спільне рішення, однак відповідач не надав підтверджень підстав набуття права користування. Керуючись ст. 116, 118, 119, 121 ЖК України просили позов задовольнити та виселити ОСОБА_3 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення.

11.01.2021 року за ухвалою суду справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

22.01.2021 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву. Вказує, що п.56 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37, службові жилі приміщення надаються працівникам апарату судів загальної юрисдикції. До системи судів загальної юрисдикції відносяться і місцеві суди. Відповідно до наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» №120 від 11.09.2009 року ОСОБА_3 як помічнику судді було надано дозвіл на користування двома кімнатами у квартирі АДРЕСА_2 . На час видачі дозволу на проживання згідно п. 6 ст. 130 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вона входила до штату апарату судів, тобто входить до Переліку осіб, які мають право на отримання службового приміщення. Для вселення вона звернулась до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації з метою отримати ордер, проте було відмовлено, після чого вона звернулась до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою про визнання права користування. В період з 2009 року по сьогоднішній час вона неодноразово зверталась до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про видачу ордера, проте відповідь була негативна. Останній раз із вимогою про видачу ордера вона звернулась письмово 01.11.2016 року, на що позивач надав письмову відповідь №106/ОП/Т-808-3074 від 03.11.2016 року, в якій зазначив, що видати ордер на дві кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 немає законних підстав, оскільки відповідно до розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 15.10.2000 р. №1000 квартира АДРЕСА_1 включена до числа службових жилих приміщень державного комунального підприємства по утриманню житла Подільського району. З даним висновком вона не погоджується, оскільки вважає, що позивач ухиляється від виконання своїх обов`язків і не бажає видавати їй ордер. Вважає таку відмову незаконною, так як вона прийнята з порушення і неврахуванням Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української PCP від 04.02.1998 року. З огляду на вищенаведене, відсутні підстави вважати, що вона та члени її сім`ї самовільно зайняли спірні кімнати. У квартирі вона проживає з 11.09.2009 року, здійснює ремонт кімнат, несе відповідні витрати по оплаті квартплати та комунальних послуг за себе та відповідно кількості мешканців. З 20.09.2016 року в даній квартирі зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.07.2020 року - неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом 11 років Подільська районна в місті Києві державна адміністрація жодного разу не ставила питання про її виселення. Сам по собі факт невидачі їй ордеру на спірні кімнати не свідчить про те, що вона не набула права користування цими кімнатами. В спірні жилі приміщення ОСОБА_3 вселена на підставі Наказу №120 від 21.09.2009 року, виданого КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» на невизначений строк. Таким чином, 11 років вона користується спірними кімнатами, виконуючи обов`язки по оплаті квартплати та комунальних послуг, що свідчить про набуття нею права користування цими кімнатами.

15.02.2021 року від Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшла відповідь на відзив. Вказують, що згідно ч.1 ст. 118 Житлового кодексу, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Відповідно до ст. 118 ЖК, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ч. 2 ст. 121 ЖК, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації. На підставі рішення видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Відповідачка з дітьми були поселені у спірних кімнатах на підставі наказу КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 21.09.2009 року за №120, і оскільки законних підстав для користування спірним приміщенням у відповідачів немає, просять позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 02.03.2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. До участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Служба у справах дітей Подільської РДА.

Від Служби у справах дітей Подільської РДА надійшла заява, просять врахувати вимоги ст. 6 Сімейного кодексу України, а саме правовий статус дитини до досягнення нею повноліття, ст. 16 Конвенції, згідно якої жодна дитина не може бути об`єктом незаконного втручання в здійснення її права на особисте та сімейне життя, недоторканість житла, тому у задоволенні позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про виселення просять відмовити.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила задовольнити з підстав, в ньому зазначених.

Представник відповідачки в судовому засіданні у задоволенні позовних вимог просила відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Подільської РДА в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій висловили позицію по поданому до ОСОБА_3 позову.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов наступного висновку.

Статтею 118 ЖК України визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, встановлюється законодавством ( ст. 119 ЖК України).

Згідно з розпорядженням голови Подільської районної державної адміністрації №1000 від 15.10.1998 року, квартира АДРЕСА_1 була закріплена за ЖЕК-6 як маневрений фонд. В зв`язку з великою чергою в ДКП по утриманню житла району на службову житлову площу : квартиру АДРЕСА_3 включено до числа службових ДКП по утриманню житла.

За наказом №120 від 21.09.2009 року комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» дозволено помічнику судді користуватися кімнатами у комунальній квартирі АДРЕСА_4 з оплатою за фактичне користування кімнатами.

Згідно ч. 2 ст. 121 ЖК України, службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 05.07.2010 року визнано за ОСОБА_3 право користування кімнатою житловою площею 18,8 кв.м. та кімнатою житловою площею 9,7 кв.м. у комунальній квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 27.10.2016 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.07.2010 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Подільської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання права користування.

Ухвалою ВССУ від 09.03.2017 року рішення апеляційного м. Києва від 27.10.2016 року залишено без змін.

На звернення ОСОБА_3 до Подільської районної в м.Києві державної адміністрації останній листом від 03.11.2016 року №106-106/оп/т-808-3074 у видачі ордера на дві кімнати у комунальній квартирі АДРЕСА_1 відмовлено за відсутністю законних підстав.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, знає, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві ( рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43).

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

За рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16.03.2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 розірвано.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.06.2020 року у ОСОБА_3 на праві власності майна не значиться.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (частини друга та третя статті 64 ЖК).

Згідно Довідки про реєстрацію місця проживання з 17.07.2010 року позивачка ОСОБА_3 проживає за вищезазначеною адресою в будинку АДРЕСА_5 .

ОСОБА_3 має двох неповнолітніх дітей, з якими проживає у вищезазначеній квартирі, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При вирішенні спору, який зокрема стосується прав та інтересів неповнолітніх дітей, суд враховує і таке.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, спірне житло є постійним місцем проживання відповідачки та її дітей, остання розлучена та іншого житла немає.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд не знаходить підстав у задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 та її дітей неповнолітнього ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, суд у задоволенні позову відмовляє.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Подільської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення без надання іншого жилого приміщення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Подільський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Учасники справи:

Позивач: Подільська районна в м. Києві державна адміністрація , місцезнаходження : 04070, м. Київ, Контрактова площа, 2, .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації місцезнаходження : 04070, м. Київ, вул. Борисоглібська,14.

Повний текст рішення оголошено о 09 год. 00 хв. 05.08.2021 року.

Суддя Л. В. Казмиренко