Провадження №2/592/535/21

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі: головуючого судді Фоменко І.М., за участю секретаря судового засідання Щербань Г.Г., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який представник підтримала в судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 03.12.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за згодою дружини ОСОБА_4 , було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Давиденко І.А., зареєстрований в Реєстрі за №2779, згідно умов якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідача (позичальника) грошові кошти в сумі 110000,00 грн., а останній зобов`язався їх повернути у строк до 20.12.2018 року на умовах, визначених Договором. Грошові кошти, які є предметом договору, були передані позикодавцем і отримані позичальником до підписання договору. При настанні строку платежу ОСОБА_3 грошові кошти позикодавцю не повернув, не неодноразові прохання ОСОБА_2 не реагує. Тому просить суд стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за Договором позики від 03.12.2018 року в розмірі 110000,00 грн., нараховані на суму заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України інфляційні втрати 7572,91 грн., 3% річних 6492,08 грн., штрафні санкції 64920,75 грн., а також судові витрати.

Ухвалою суду від 16.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін.

Відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом направлення повідомлення про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, відзиву на позовну заяву не надали, що не перешкоджає розгляду справи по суті у їх відсутність за наявними в ній матеріалами.

Суд, заслухавши думку представника позивача та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 03.12.2018 року між ОСОБА_2 , в якості Позикодавця, і ОСОБА_3 , в якості Позичальника, було укладено Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Давиденко І.А., зареєстрований в Реєстрі за №2779, згідно умов якого Позикодавець передав безпроцентно у власність Позичальника грошові кошти в сумі 110000,00 грн., а останній зобов`язався їх повернути у строк до 20.12.2018 року на умовах, визначених Договором (а.с.12).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини.

Згідно правил ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормами статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Пунктом 1 Договору позики від 03.12.2018 року визначено, що грошові кошти, які є предметом договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 , як позикодавець, свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, передавши у власність ОСОБА_3 , як позичальника, грошові кошти в сумі 110000,00 грн. Факт передачі грошових коштів, які є предметом договору, підтверджується письмовою формою Договору позики від 03.12.2018 року, підписаного сторонами та посвідченого нотаріально, та визначений у п. 1 тексту самого Договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно пунктів 3, 5 та 6 Договору позики від 03.12.2018 року, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк до 20.12.2018 року. Повернення позики повинно бути здійснено у м. Суми, шляхом особистої передачі позичальником грошей позикодавцю за місцем його проживання або іншою адресою, вказаною позикодавцем. Позика вважається повернутою в момент отримання позикодавцем грошей від Позичальника в сумі, передбаченій п. 1 Договору.

У визначеному Договором позики порядку та строк, позичальник ОСОБА_3 грошові кошти для погашення боргових зобов`язань ОСОБА_2 не надав.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доводів у їх сукупності, оскільки договір позики був укладений в письмовій формі, його зміст підтверджує факт передачі позивачем грошової суми відповідачу і отримання останнім цих коштів, проте дії, спрямовані на погашення боргових зобов`язань в строк та порядку, визначеними договором, позичальником не вчинялися, а встановлені у судовому засіданні обставини не були спростовані належним чином відповідачем, суд вважає необхідним стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики від 03.12.2018 року в розмірі 110000,00 грн.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу

Згідно положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пунктом 7 Договору позики від 03.12.2018 року встановлено, що у випадку своєчасного неповернення позичальником суми позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та тридцять відсотків річних від простроченої суми.

Таким чином, оскільки грошове зобов`язання за позикою від 03.12.2018 року, з кінцевим терміном повернення 20.12.2018 року, залишається невиконаним (простроченим), що порушує майнові права позикодавця, тому з відповідача на користь позивача підлягають сплаті 3% річних, нараховані на суму заборгованості, починаючи з 21.12.2020 року (день, наступний за днем кінцевого строку виконання грошового зобов`язання), станом на 08.12.2020 року, в розмірі 6492,08 грн., 7572,91 грн. інфляційних втрат, а також 64920,75 грн. в якості штрафних санкцій у розмірі 30% річних за Договором (виходячи з розрахунків, наданих позивачем).

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором позики від 03.12.2018 року з ОСОБА_4 суд зауважує наступне.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року по справі №705/3876/18.

Як вбачається зі змісту Договору позики від 03.12.2018 року (п.10), договір позики укладається за згодою дружини позичальника ОСОБА_4 , що викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена у нотаріальному порядку. Тобто, сторонами правочину є позикодавець ОСОБА_2 та позичальник ОСОБА_3 , саме на якого пунктом 3 Договору покладено обов`язок повернення суми позики. Заходи забезпечення виконання зобов`язань у вигляді поруки до спірних правовідносин не застосовувалися.

Взагалі, що стосується згоди одного з подружжя на укладення договору позики, така згода, за думкою Верховного Суду, не потрібна. Такий висновок зроблено Верховним Судом у справі №133/3928/14-ц (постанова від 27.11.2019 року), де зазначено, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_4 обов`язку погашення заборгованості за Договором позики від 03.12.2018 року, вона не є стороною спірних правовідносин, а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1890,90 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 76-83, 141, 264, 265, 280, 284 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) заборгованість за Договором позики від 03.12.2018 року в розмірі 110000 грн. 00 коп., нараховані на суму заборгованості інфляційні втрати 7572 грн. 91 коп., 3% річних 6492 грн. 08 коп., а також 64920 грн. 75 коп. штрафних санкцій, що в сумі становить 188985 грн. 74 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 ) судовий збір в розмірі 1890 грн. 90 коп.

В задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Фоменко