КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/882/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Коцюрби О.П.

суддів: Нежури В.А., Сержанюка А.С.,

при секретарі Перебитюку А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», позивач, банк) звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 (далі - відповідачі), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», банк), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-004/395/2007, за умовами якого, останній отримав кредит у розмірі 82 243,31 доларів США на строком до 12 липня 2028 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом з використанням плаваючої процентної ставки (фіксованого проценту у розмірі 3,49% + FІDR) на придбання нерухомого майна.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РМL-004/395/2007, згідно з яким, останній передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 12 листопада 2007 року.

В подальшому, 20 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого, до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 12 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , договором іпотеки від 12 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 .

У зв`язку з неналежним виконаннями позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яку відповідач у добровільному порядку не погашав, тому новий кредитор у жовтні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2013 року у справі № 755/26868/13-ц задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, у тому числі, за кредитним договором МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 13 вересня 2013 року, у розмірі 114 348,80 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 80 949,96 доларів США, що еквівалентно 647 033,03 гривень; несплачені відсотки за користуванням кредитом за період з 01 листопада 2009 року по 13 вересня 2013 року в сумі 33 398,84 доларів США, що еквівалентно 266 956,33 гривень; пені за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 вересня 2012 року по 13 вересня 2013 року в сумі 3 162 733,70 гривень.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/26868/13-ц змінено в частині визначення розміру пені за кредитним договором МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, а саме: зменшено її розмір з суми 3 162 733,70 гривень до 913 989,96 гривень.

Посилаючись на те, що станом на 15 листопада 2018 року рішення суду залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року відповідачем не погашена та становить загальний розмір1 827 979,32 гривень, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року звернути стягнення на підставі договору іпотеки № РМL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року на нерухоме майно - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України "Про виконавче провадження"; виселити з незаконно займаної квартири АДРЕСА_1 наступних громадян: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення задоволено частково.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № PML -004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML -004/395/2007 від 12 листопада 2007 року в розмірі 1 827 979 (один мільйон вісімсот двадцять сім тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) гривень 32 копійки.

Відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відстрочення виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті», та в частині відмовлених вимог щодо виселення з незаконно займаної квартири АДРЕСА_1 наступних громадян: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ухвалити у відповідній частині нове рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні вимог в частині виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, судом першої інстанції не враховано, що кредитором (іпотекодержателем) відповідно до вимог чинного законодавства України належним чином надіслана вимога відповідачам про добровільне звільнення квартири, про що долучені відповідні докази до матеріалів позовної заяви, а з урахуванням тих обставин, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , була придбана відповідачем за рахунок кредитних коштів, тому за замістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК України допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки.

Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції і в частині зазначення у судовому рішенні про неможливість виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті», оскільки чинність цього закону на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови у захисті порушеного права.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд першої інстанції не мав законних підстав вирішувати питання щодо того, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню, оскільки така вимога позивачем не заявлялась, чим вийшов за межі позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації у визначений ухвалою суду строк, не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлялись у встановленому законом порядку.

Позивач надіслав на адресу суду апеляційної інстанції письмову заяву, в якій просив здійснювати розгляд апеляційної скарги без участі представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Вимоги, викладені в апеляційній скарзі, підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 27-28 том 2).

В листі від 30 січня 2020 року № 103008-346 Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації висловила свою позицію щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та з урахуванням тих обставин, що в квартирі АДРЕСА_1 , зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Також у вказаному листі третя особа у справі просила розглядати справу без участі представника Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 19-21 том 2).

Відповідно до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що 12 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір № МL-004/395/2007, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 82 243,31 доларів США на строк до 12 липня 2028 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом з використанням плаваючої процентної ставки (фіксованого проценту у розмірі 3,49% + FІDR) на придбання нерухомого майна (а.с. 65-74 том 1).

До умов кредитного договору № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року на узгоджених між сторонами домовленостей неодноразово вносились зміни та доповнення.

Так, 28 травня 2008 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, за умовами якого, сторони вирішили викласти пункт 1.9.1 кредитного договору в наступній редакції: банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому, або у визначені банком частині у випадку, зокрема, невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, та/або умов договору поруки. При цьому, виконання боргових зобов`язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги (а.с.76 том 1).

Між сторонами кредитного зобов`язання, 09 січня 2009 року підписано додатковий договір до кредитного договору № ML-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, в якому сторони виклали пункт 3 Частини № 1 кредитного договору у новій редакції, згідно з якого, для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка у розмірі: 2,49% фіксований відсоток + FIDR. Також сторони виклали графік платежів у новій редакції (а.с. 77-82 том 1).

Також, 13 лютого 2009 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, за умовами якого, виклали графік платежів у новій редакції, погодили сплату частини кредиту та процентів ануїтетними платежами у розмірі, строки та з періодичністю, що визначені у графіку платежів, а також підвищення фіксованого відсотку на 4% річних у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань або його зменшення на 4% у разі належного виконання позичальником своїх зобов`язань (а.с. 83-88 том 1).

В подальшому, 28 жовтня 2009 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору № ML-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, згідно з яким, сторони погодили, що у випадку укладення договору страхування з умовою розстрочки сплати повної суми страхового платежу, що визначені умовами договору страхування, надавати банку оригінали платіжних документів, що підтверджують сплату страхового платежу на наступний період дії договору страхування чи оригінали договорів страхування, укладених на умовах, що задовольняють банк та з погодженою банком страховою компанією. За невиконання вказаної умови, сторони погодили підвищення фіксованого відсотку на 4% річних або його зменшення на 4% у разі належного виконання позичальником своїх зобов`язань (а.с. 89 том 1).

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 12 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № РМL-004/395/2007, згідно з яким останній передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 12 листопада 2007 року (а.с. 90-92 том 1).

Згідно з пунктом 6.2. іпотечного договору іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги після виникнення будь-якої із таких обставин: а) несплата іпотекодавцем будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; б) порушення іпотекодавцем будь-якого із його зобов`язань за статтею 5 цього договору; в) інших обставин, передбачених законодавством України, кредитним договором та договором іпотеки.

У пункті 6.3. іпотечного договору сторони досягли домовленості про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя одним із наведених способів: а) звернення іпотекодержателя до уповноважених органів за захистом своїх прав у порядку, встановленому законодавством України; б) право сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 20 липня 2011 року було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло право вимоги за кредитним договором від 12 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 , договором іпотеки від 12 листопада 2007 року, укладеним з ОСОБА_1 (а.с. 120-130 том 1).

Отже, згідно з положеннями статей 512, 514 ЦК України новим кредитором за договором кредиту № МL-004/395/2007, іпотеки № РМL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, укладеними відповідно з ОСОБА_1 стало ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Як встановлено судом та підтверджується наданими позивачем доказами, у зв`язку з неналежним виконанням позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, новий кредитор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у жовтні 2013 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 13 вересня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2013 року у справі № 755/26868/13-ц задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, у тому числі, за кредитним договором № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 13 вересня 2013 року, у розмірі 114 348,80 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 80 949,96 доларів США, що еквівалентно 647 033,03 гривень; несплачені відсотки за користуванням кредитом за період з 01 листопада 2009 року по 13 вересня 2013 року в сумі 33 398,84 доларів США, що еквівалентно 266 956,33 гривень; пені за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 вересня 2012 року по 13 вересня 2013 року в сумі 3 162 733,70 гривень (а.с. 93-96 том 1).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року, рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/26868/13-ц змінено в частині визначення розміру пені за кредитним договором № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, а саме: зменшено її розмір з суми 3 162 733,70 гривень до 913 989,96 гривень (а.с. 97-101 том 1).

Предметом розгляду у цій справі є вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предметі іпотеки і виселення.

За змістом наданої відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 22 травня 2017 року в квартирі АДРЕСА_1 (предмет іпотеки) зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 103 том 1).

ТОВ «ОТП Факторинг», 13 грудня 2017 року (вих. № 8028, 8026, 8027) надіслав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , законними представниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимогу про добровільне звільнення квартири АДРЕСА_1 від всіх мешканців у встановлений законом строк (протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги). Відповідно до зворотніх повідомлень дані вимоги були отримані відповідачами, проте залишені без задоволення (а.с. 104-115 том 1).

Частково задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості є обґрунтованим, а тому слід звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 1 827 979,32 грн. шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

Керуючись положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпеченням кредитів в іноземній валюті», суд першої інстанції відстрочив виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на час його дії.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що такі вимоги є передчасними.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених доказів свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором № ML-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року виконував неналежним чином, у зв`язку з чим станом на 13 вересня 2013 року утворилася заборгованість.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, унаслідок невиконання позичальником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, із змінами та доповненнями до нього, новий кредитор ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся за захистом порушеного права до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2013 року у справі № 755/26868/13-ц задоволено позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість, у тому числі, за кредитним договором № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, яка утворилась станом на 13 вересня 2013 року, у розмірі 114 348,80 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 80 949,96 доларів США, що еквівалентно 647 033,03 гривень; несплачені відсотки за користуванням кредитом за період з 01 листопада 2009 року по 13 вересня 2013 року в сумі 33 398,84 доларів США, що еквівалентно 266 956,33 гривень; пені за прострочення виконання зобов`язання за період з 13 вересня 2012 року по 13 вересня 2013 року в сумі 3 162 733,70 гривень (а.с. 93-96 том 1).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 755/26868/13-ц змінено в частині визначення розміру пені за кредитним договором № МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 року, а саме: зменшено її розмір з сумі 3 162 733,70 гривень до 913 989,96 гривень (а.с. 97-101 том 1).

Судове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 грудня 2013 року у справі № 755/26868/13-ц в зміненій при апеляційному перегляді частині набрало законної сили та відповідно до вимог статті 129-1 Конституції України, 18 ЦПК України (статті 14 ЦПК в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) є обов?язковим до виконання.

Доказів виконання судового рішення у справі № 755/26868/13-ц матеріали справи не містять, а відтак зі сторони позичальника ОСОБА_1 триває порушення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, загальний розмір заборгованості якого перед кредитором ТОВ «ОТП Факторинг Україна» становить суму 1 827 979,32 грн.

Досліджені судом першої інстанції письмові докази вказують на те, що виконання умов кредитного договору МL-004/395/2007 від 12 листопада 2007 рокузабезпечено договором іпотеки, укладеним того ж дня між тими самими сторонами, згідно умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 12 листопада 2007 року (а.с. 90-92 том 1).

Як передбачено частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

Іпотека - це окремий вид застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи - стаття 575 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За правилами статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, встановивши, що боржник ОСОБА_1 , основне зобов`язання, забезпечене іпотекою, виконував неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у загальному розмірі 1 827 979,32 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення цієї заборгованості шляхом продажу на прилюдних торгах.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо застосування судом першої інстанції Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія апеляційного суду виходить з такого.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з підпунктом 1 пункту 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Отже, чинність вказаного Закону на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для визначення порядку його виконання, а саме зупинення стягнення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У справі яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що предметом іпотеки є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , вказана квартира виступає як забезпечення зобов`язання громадянина України (позичальника та майнового поручителя) за споживчим кредитом, наданими йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті. Нерухоме житлове майно використовується іпотекодавцем як місце постійного проживання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано, у відповідності до вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», зупинив виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону.

Висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-482цс15.

Колегія суддів апеляційного суду також відхиляє доводи апеляційної скарги позивача в частині неврахування судом першої інстанції статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК України при вирішенні вимог про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки, з огляду на таке.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення особи визначено у статті 109 ЖК Української РСР.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставини у своїй сукупності дозволяють зробити висновок про те, що оскільки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то положення цього Закону поширюються й на вимоги про виселення осіб з цього предмета іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені вимогами ЦПК України як підстави для скасування судового рішень.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О.П.Коцюрба

Судді: В.А.Нежура

А.С.Сержанюк