Справа№329/965/19
Справа № 329/965/19
Провадження 2/329/8/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2021 року смт Чернігівка Запорізької області

Чернігівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Покопцевої Д.О.,

при секретарі - Сивак В.Г.,

за участю адвокатів - Мудрак Д.В., Усенка Ю.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним, третя особа - Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка, ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина на дві земельні ділянки на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області.

Як спадкоємець за заповітом від 23.12.2013р. позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але їй відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, позаяк спадкодавець 22.05.2017р. склала заповіт на користь відповідача.

Вважаючи зазначений заповіт підробкою, яка не відповідає волі спадкодавця, бо відповідач не є членом їх родини, товаришем або знайомим, стверджуючи, що ОСОБА_3 не могла його підписати, просить визнати цей заповіт недійсним.

В судовому засіданні пояснила, що 17 років тому помер чоловік спадкодавця, і відтоді тітка залишилася жити сама. Вона та її родина опікувалися нею, допомагали садити та полоти город, косили сіно, возили по лікарнях, у Бердянськ, за «юліною тисячею» в 2008р., у банк тощо, тобто приблизно раз на місяць постійно приїжджали. В 2013р. в тітки погіршився стан здоров`я і позивач разом із чоловіком перевезли її в с. Нельгівку, до рідної сестри (матері позивача), доживати разом. Але через півтора місця тітка запросилася додому, в ОСОБА_4 . Її перевіз чоловік позивача, разом із речами і дровами на зиму, попередивши, що знову в Нельгівку везти не буде. В 2014р. почалися військові події на сході, і в гострій фазі позивач разом із родиною приїхали до матері і перебували там, в 2015р. повернулися до Маріуполя, додому. Після цього позивач почала провідувати тітку рідше, позаяк боялася залишати дочку саму в місті, де стріляли, і в неї самої погіршилося здоров`я, але щороку 07 січня за традицією вона приїздила до матері на Різдво, і заїжджала до ОСОБА_5 . 07.01.2019р. тітка передала їх документи на землю, для схоронності, пояснивши, що погано себе почуває. З січня 2017р. її стан здоров`я став погіршуватися через язви на ногах, які не заживали. Перша язва утворилася, коли тітку вдарила коза і втрапила рогом у ногу, і вона лікувала її старими засобами (трійним одеколоном тощо), але язва поширювалася далі. Разом із цим тітка не була лежачою, обслуговувала вона себе сама, тримала кіз, курей, зір у неї був поганенький, читала вона без окулярів, але відставляючи аркуш від себе, характер в неї був «кріпкий», розум ясний, здоров`я для її віку в неї було добре, але вона завжди боялася, що її обдурять із землею. Через це тітка тричі переробляла заповіти на її ім`я, а в 2017р. в телефонній розмові розказувала позивачу, що приїжджав ОСОБА_6 і вона підписала лугові. Що це таке - позивачу невідомо, але вона припускає, що саме тоді тітці надали на підпис оспорюваний заповіт. Перед смертю тітки, десь за три місяці, позивач просила сусідок приглянути за старою, бо їй ставало все гірше. В кінці березня 2019р. тітку забрали до лікарні, відвіз сусід ОСОБА_7 , там вона й померла. Про наявність цього заповіту позивачці спадкодавець нічого не казала. Про смерть тітки позивач довідалася від своєї матері, коли зателефонувала їй увечері, як зазвичай, а її матері сказали їх далекі родичі. На похорон вона не їздила, але на могилу тітки приїжджає та вбирає там. В тітки було 10 000грн на похорон, і відповідач поховав її за її ж гроші, нічого не втрачаючи. Вважає, що оспорюваний заповіт або не підписувався її тіткою, або підписувався обманним шляхом (дослівно - підсунули підписати), або складений після її смерті.

Представник відповідача - адвокат Усенко Ю.Д. - пояснив, що станом на момент вчинення заповіту позивач не мала намірів, не хотіла і не доглядала за спадкодавцем, і саме через це на користь відповідача, який опікувався ОСОБА_5 , і складено оспорюваний заповіт.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив, що працює головою Панфілівської (нині Ільїнської) сільради з 2001р. дотепер. Всіх своїх виборців знає, стариків особливо, всіма ними опікується, кому поповнює рахунок, кому привозить ліки, кому газ у балонах для кухні, отримує в Чернігівці інсулін та розвозить додому хворим, і взагалі вважає своїм обов`язком допомагати літнім людям, особливо тим, кому більше 80 років. Села вимирають, молодь їде у міста або за кордон на заробітки, старі залишаються самі і безпомічні в побуті. Померла ОСОБА_3 також була в числі цих літніх людей, він її від інших не виділяв, вітав її із вісімдесятиріччям, привозив до неї додому працівників культури з цього приводу. Взимку 2017р., на початку року, в неї почалися проблеми із язвами на ногах, і він відвіз її у Чернігівку в лікарню, лікарі відмовлялися її госпіталізувати, бо бабусі було вже більше 80 років. Він втрутився, і її поклали на стаціонар. Відтоді ОСОБА_6 купляв їй ліки, привозив їжу, бо їсти те, що дають у лікарні, вона не могла. Як бабусю виписали, то відвідував її вдома, привозив ліки, їжу, організував лікарський супровід. ОСОБА_5 йому дзвонила, як їй було щось потрібно, і він привозив. Сусідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 баба ОСОБА_11 заходили до ОСОБА_5 , але поговорити, розважити. ОСОБА_12 взагалі в селі не живе останні 10 років, вона переїхала. Позивачку він у будинку ОСОБА_5 ніколи не бачив, знав з її слів, що є племінниця ОСОБА_13 , але щоб вона допомагала, зокрема, й грошима - не чув, і жила ОСОБА_5 нужденно. Характер в неї був складний, вона була дуже чистоплотною, любила порядок, розводила квіти - півники (іриси), постійної сторонньої допомоги не потребувала, тримала господарство (козу, качок, курей), обробляла город в 10 соток. Хворіла лише ногами через трофічні язви, а розум в неї був ясний. Останні три місяці перед смертю їй становилося все гірше, відповідач возив до неї додому медсестру, 2-3 рази на тиждень, та робила уколи. Наприкінці березня 2019р. ОСОБА_5 госпіталізували в лікарню в Чернігівку. ОСОБА_6 відвідував її кожного дня, приносив їжу. Тоді ж, у лікарні, з`явилася родичка ОСОБА_5 - ОСОБА_14 , із Запоріжжя, яка перебувала разом із бабусею в лікарні, просила, щоб бабуся склала на її користь заповіт, але та відмовилася. Як відповідачу відомо, всі особи, які заходили до бабусі, і сусід ОСОБА_7 - всі обіцяли доглянути ОСОБА_5 в обмін на її землю. За три дні до смерті, вже в лікарні, бабуся передала ОСОБА_6 замотані в платок документи і попросила потримати у себе, вона й раніше так робила. Довідавшись про її смерть, відповідач розмотав платок, бо думав, що там гроші на похорон, але знайшов заповіт і копії державних актів на землю. Про наявність цього заповіту ОСОБА_5 ніколи йому не казала і він ніколи про складання на свою користь заповіту не просив, просто допомагав від щирого серця. Зрозумівши, що він спадкоємець, ОСОБА_6 власним коштом зайнявся похороном - купив труну, організував у клубі поминальний обід, на 9 і 40 днів роздав сусідкам цукерки пом`янути. Дві пенсії ОСОБА_5 на поховання отримала ОСОБА_14 , вона ж отримала від фермера, який орендував землю спадкодавиці, допомогу на похорон. Поховали її біля родичів, у с. Красному, відтоді він доглядає за її могилою, але пам`ятника ще не поставив. Позивач хоронити тітку відмовилася і на похорон не приїздила. Хата і двір ОСОБА_5 заросла і покосилася, туди ніхто від її смерті не приходив, птицю розібрали сусіди, а свою козу вона подарувала ОСОБА_6 ще за життя, і він віддав її своєму сину.

Представник виконавчого комітету Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області, завідувач Чернігівської державної нотаріальної контори Запорізької області надали заяви про розгляд справи без їх участі (т.1, а.с.96,213).

Суд, вислухавши сторони та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає за потрібне відмовити у задоволенні позову за недоведеністю.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно наданих суду копій свідоцтв (т.1, а.с.10-17), позивач є рідною племінницею ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_3 заповітами від 30.04.2009р. (т.1, а.с.17), від 19.08.2013р. (т.1, а.с.18), 23.12.2013р. (т.1, а.с.19) розпорядилася належними їй земельними ділянками площею 1,315га та 15,56га на території Панфілівської сільської ради Чернігівського району запорізької області (т.1, а.с.26,27) на користь позивача.

У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т.1, а.с.45), але їй постановою від 05.10.2019р. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (а.с.53), позаяк спадкодавець залишила новий заповіт.

За матеріалами спадкової справи (т.1, а.с.44-53), з заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту, складеного 22.05.2017р. у встановлений законом строк звернувся відповідач.

Зазначений заповіт посвідчений секретарем Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області, зареєстрований в реєстрі за № 17 (а.с.51-52), внесений в спадковий реєстр (заповіти/спадкові договори) за № .06.2017р. Запорізькою філією державного підприємства «Національні інформаційні системи» (т.1, а.с.49).

Позивач просить визнати зазначений заповіт недійсним, підробкою, яка не відповідає волі спадкодавця, що він виготовлений вже після смерті тітки або вона підписала його помилково.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснила, що зареєстрована в м. Бердянську, в 2006р. в неї зліг батько і вона переїхала в с. Олександрівку його доглядати. ОСОБА_17 знає зі своїх 5 років, вони дуже далекі родичі. Дружили її батьки і батьки спадкодавиці, надалі й свідок дружила із ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 батько свідка помер, і відтоді вона живе на дві хати - і в ОСОБА_4 , і в Бердянську . Може поїхати до Бердянська на тиждень, може на день-два, бо там чоловік і син, але в ОСОБА_4 повертається, бо у неї там кури. На місяць до Бердянська може їздити і двічі, і тричі. Як була у ОСОБА_4 , то заходила до ОСОБА_5 , купляла щось на її прохання та приносила, просто провідувала, телефонувала. Позивачку знає, вона племінниця спадкодавиці, часто приїздила до неї у гості, допомагала по господарству, на городі тощо. В 2013р. позивачка забрала ОСОБА_5 до своєї матері в с. Нельгівку, звідки вони всі родом, але через півтора місяця вона повернулася і залишилася жити в ОСОБА_4 аж до своєї смерті. Надалі позивач стала приїжджати рідше, в неї самої з`явилися проблеми зі здоров`ям, але на день народження тітки і на Різдво вона була завжди. В січні 2017р. ОСОБА_5 стало погано і ОСОБА_6 відвіз її у лікарню, а свідок залишилася доглядати за господарством, була в її хаті два тижні. Знала, де лежить у старої чорна папка із документами - під подушкою - та забрала її додому. Заповіту на ім`я ОСОБА_19 там не бачила, документи читала 5 разів, і повернула ОСОБА_5 , як ту виписали із лікарні. 31.12.2018р. ОСОБА_5 стало погано з ногою, вона телефонувала свідку і плакала, що нема кому сходити за хлібом. До цього часу вона ходила сама, вправлялася по господарству, обробляла город, скаржилася лише на високий тиск. Розум в неї був ясний, характер «кремінь», вона все розуміла і чула, була «не простий горішок», сама себе обслуговувала, збирала гроші на поховання, які зберігала в дволітровій банці, під ліжком, отримувала 1800грн пенсії, лишала собі 300грн на хліб, інше складала, в тому числі собі на похорон. В лютому 2019р. ОСОБА_5 злягла через трофічні язви на ногах, не могла ходити. До кінця березня її намагалися лікувати вдома, ОСОБА_6 привозив медсестру, спадкодавцю кололи, але їй ставало гірше. Свідок та інші сусідки вже не залишали ОСОБА_5 саму. В кінці березня 2019р. сусід повіз її до лікарні, але лікарі відмовлялися класти її стаціонар, мотивуючи віком (90 років), але їм пригрозили зателефонувати на гарячу лінію Мінздраву, тоді шпиталізували. Казали, що в старої гангрена і треба ампутувати ногу, просили поговорити із хворою. Вирішили не розмовляли, тому що вона б ніколи не погодилася. За три дні до смерті свідок провідувала ОСОБА_5 у лікарні, і завела розмову про те, щоб вона залишила їй у спадок частину своєї землі, не весь пай, хоч два гектари, за догляд. ОСОБА_5 пояснила, що все залишила позивачці і просила, щоб свідок не ображалася і взяла із хати все, що хоче. Такі розмови між ними були й раніше, і завжди ОСОБА_5 пояснювала, що свою землю заповідала племінниці. Померла вона у вівторок, ІНФОРМАЦІЯ_1 , о шостій ранку. Похованням займалися ОСОБА_6 і племінниця ОСОБА_5 - ОСОБА_39, хоча ОСОБА_6 це робити ніхто не просив, і поховали стару не там, де вона хотіла. З 10 0000грн, зібраних на похорон, 6 000грн свідок віддала у ритуалку, решту витратила на інше. Племінниця ОСОБА_20 з`явилася вже тоді, як спадкодавця злегла у лікарню, перед смертю, і свідок із ОСОБА_3 обговорювала питання про те, щоб ОСОБА_20 доглядала стару в подальшому, але та відмовлялася, мотивуючи тим, що всю землю заповідала позивачці, і що не хоче, щоб за нею гляділа ОСОБА_20 . Востаннє позивача у ОСОБА_5 бачила 07.01.2019р., на Різдво, і вона передала їй папку із документами на зберігання, а до того позивач приїжджала восени. Чому ніхто не сказав позивачу про смерть тітки - пояснити не може, і сама свідок як друг родини їй не телефонувала і причин цього пояснити не змогла, але вважає, що позивач заслужила отримати цю землю у спадок, а не ОСОБА_6 , бо вона працювала.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що із спадкодавицею товаришувала 45 років, в 2001р. вона переїхала до м. Маріуполя, а до того жила в с. Олександрівка, навскіс через дорогу від спадкодавиці через чотири хати. До 2006р. батьки свідка жили в Олександрівці, і декілька разів на місяць свідок разом із чоловіком і дітьми їх навідували, і обов`язково заходили до ОСОБА_5 , а потім забрали батьків до себе. З 2016 по 2018р.р. спадкодавець неодноразово просила свідка приїхати побілити їй хату, сараї тощо. Сама вона в силу віку робити цього вже не могла. Свідок погоджувалася, приїздила раз на два місяці, раз на 2-3 місяці, як попросить, білила, а ОСОБА_5 завжди їй давала яйця, качку, грошей на дорогу, и за роботу скільки могла. Свідок казала їй, щоб та зверталася до сільради, їй допоможуть з ремонтом, але спадкодавця завжди відповідала, що вона нікому не потрібна, потрібна лише її земля, а її вона заповідала позивачці. Погано з ногами спадкодавиці стало в 2017-2018р., вони боліли, приїздив лікар ОСОБА_22 , забирав її лікуватися. Із позивачкою свідок розмовляла в цей період тільки по телефону, знає, що в 2014-2015р.р. в них сталася сварка, коли позивачка відвезла ОСОБА_5 доживати до своєї матері, але через півтора місяці та повернулася і сказала, що доживатиме вдома Причин сварки не знає, зрозуміла лише, що ОСОБА_5 дуже просилася додому повернутися, дожити в своїй хаті, її не зрозуміли, але позивачка стала приїздити рідко. Характер у ОСОБА_5 був складний (дослівно «ух!»), вона все старалася робити сама, нікому на хотіла бути нічого винною, в силу своїх фізичних можливостей різала качок, вбирала город тощо, але на допомогу племінниці з городом сподівалася. Про складання ОСОБА_5 на користь позивачки заповітів знала, вона давала їх читати, два, один складений в сільраді, інший - нотаріусом ОСОБА_23 . Про інші заповіти ОСОБА_5 їй не розповідала. Коли вона померла, позивач хворіла і на похорон не приїздила.

Свідок ОСОБА_24 суду пояснила, що з проживає в ОСОБА_4 з 2004р., померлу ОСОБА_5 знала як сусідку, спілкувалася із нею, коли приїжджала автолавка по п`ятницях. Коли позивачка забирала ОСОБА_5 жити до своєї матері, в с. Нельгівку, то свідок купила в неї її хату, гроші вони домовилися передати пізніше, але приблизно через півтора місяці ОСОБА_5 повернулася додому, попросила ОСОБА_25 , щоб та побілила їй велику кімнату (зал), і залишилася жити вдома. З 13.02.2019р. по 25.03.2019р. ОСОБА_5 стало набагато гірше із ногами, почалася гангрена, великі рани, вона стала дуже погано ходити, і свідок, жаліючи, почала доглядати її з 10.00 по 16.00год., приходила до неї додому, топила пічку, щоб та не мерзла, гріла воду, мила і мазала ноги, прала бинти, готувала їжу. До цього часу ноги в ОСОБА_5 боліли, але вона ходила сама і обслуговувала себе сама, вправлялася по господарству, тримала кіз, курей, качок, полола і вбирала город. Характер в неї був добрий, але суворий, розум ясний, вона була абсолютно адекватна, але в лютому злягла, ходити практично не могла, тільки по хаті за щось тримаючись. Неодноразово вони розмовляли і ОСОБА_5 казала, що свою землю вона заповідала племінниці ОСОБА_26 (позивачці), позаяк та їй допомагала по господарству, і взагалі вона часто розказувала, що свою землю заповідала племінниці. Свідок бачила цю племінницю у ОСОБА_5 , вона дійсно приїздила, десь два рази на рік, з якимось чоловіком, поралася на городі, збирала сіно для кіз. В 2018р. ОСОБА_5 віддала свою козу ОСОБА_6 , теща якого живе в с. Тарасівці, а сіно свідок хотіла в неї купити для своїх кіз, але та їй його подарувала за догляд.

Свідок ОСОБА_27 , рідний брат позивача, суду пояснив, що вона хрещениця спадкодавиці і племінниця, а він племінник. До 2018р. він практично щомісяця, як приїздив до матері із Нікополя , то їхав і до тітки допомагати, бо вона лишилася сама. Ходила вона нормально, без допоміжних засобів, сама вправлялася по господарству, була активною, до самого останнього свого дня мала ясний розум, казала, що свою землю заповідала ОСОБА_29 . Позивачка із чоловіком ОСОБА_30 , як той приходив із рейсів, практично жила у тітки, допомагаючи на городі. Вважає оспорюваний заповіт недійсним, позаяк «як треба було батрачить, ніякого ОСОБА_19 не було» (дослівно), і зауважує, що всі документи на землю були в його сестри, а лише заповіт, походження якого свідку абсолютно незрозуміле, у відповідача.

Свідок ОСОБА_31 , лікар Владівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, суду пояснив, що як сімейний лікар дуже добре знав спадкодавцю, позаяк приїздив оглядати стариків, ветеранів, заїжджав і до неї. В 2017р. вона скаржилася на здоров`я як всі літні люди, але з початку 2018р. почала звертатися до нього частіше, і ОСОБА_2 привозив його до старої. В неї була ішемічна хвороба серця, серцева і венозна недостатність, глибокі трофічні язви на ногах, ходила вона важко, по хаті пересувалася сама, а в іншій обстановці свідок її не бачив, реагувала на оточуюче адекватно. Він робив призначення, а ОСОБА_6 потім привозив фельдшера, яка виконувала ці призначення. Сусідок (свідків по справі ОСОБА_25 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 ) свідок бачив у хаті ОСОБА_5 , в неї постійно хтось із сусідів був.

Свідок ОСОБА_34 , сімейна медсестра ФАП, суду пояснила, що з грудня 2018 р. працевлаштувалася, і вперше відвідала спадкодавицю 14.12.2018р., приходила щотижня, робила перев`язки, бо в неї були трофічні язви до колін, на прохання старої знеболювала, востаннє прийшла 18.03.2019р. Спілкувалися вони на медичні теми, ОСОБА_5 була адекватна. Родичів її свідок ніколи не бачила, і вони до неї за консультаціями не зверталися, у хаті в неї бачила соцпрацівника ОСОБА_35 і сусідок, які доглядали.

Свідок ОСОБА_36 пояснила, що з 05.11.2015 по 25.05.2017р.р. працювала секретарем Просторівської сільської ради, звільнена за реорганізацією. В її посадові обов`язки входило, зокрема, і вчинення нотаріальних дій. До неї на роботу в сільську раду, до обіду, зайшов чоловік, пояснив, що привіз бабусю, яка хоче скласти заповіт, і попросив свідка вийти надвір, бо у бабусі болять ноги і вона сидить у машині. Бабуся, мешканка с. Олександрівка, з сусідньої сільради, пояснила, що хоче скласти заповіт на користь ОСОБА_37 , але у своїй сільраді зробити цього не може, бо ОСОБА_6 її голова, а в Чернігівці дорого. Свідок попросила зачекати, але бабуся сказала, що чекати не буде, бо в неї болять ноги, залишила ОСОБА_36 оригінали свого паспорту, РНОКПП і державних актів на землю, зеленого кольору, та поїхала. В цей же день, пізніше, на тій же машині, на якій стару привозили, свідка разом із проектом заповіту відвезли до бабусі додому. Вона зустріла ОСОБА_38 у дверях, машина з водієм залишилися ззовні. Заповідач перечитала заповіт, підписала особисто, зауважень до змісту заповіту не мала, в книзі реєстрації заповітів також розписалася власноруч. Сумнівів стосовно стану заповідача у свідка не виникло, вона була повністю адекватна. Окрім них двох нікого в хаті не було. Цей випадок свідок запам`ятала, бо розводить квіти - іриси - і сорту коричневого кольору у неї не було, а в старенької росли. Бабуся запропонувала їй викопати ці іриси, дала лопату, і свідок їх особисто викопувала. Огорожа була із сітки-рабиці, хатина стара, зовнішність бабусі не пригадує, посвідчення заповіту робила навесні 2017 року, бо в той час розквітли іриси. Дата та рік народження ОСОБА_6 їй відома по роботі, його документи їй не надавалися.

Згідно висновку експерта № 451-20 від 20.07.2020р. (т.1, а.с.177-185), експерт, будучи під підпис попереджена про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України, дослідивши як вільні зразки підпису спадкодавця, зокрема, і її підписи на попередніх заповітах, у своєму висновку зазначила, що виявлені співпадіння по загальним та окремим ознакам підписного почерку, з урахування діагностичних ознак, стійкі, суттєві, у своїй сукупності утворюють індивідуальний комплекс ознак, який притаманний письмово-руховій навичці певної особи та є достатніми для категоричного позитивного висновку про те, що досліджувані підписи виконані спадкодавцем (т.1, а.с.182).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною другою статті 1267 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є правочином, а тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Статтею 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти:1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Статтею 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, позов мотивовано тим, що або оспорюваний заповіт виготовлений вже після смерті ОСОБА_3 , або він не відповідає волі заповідача, позаяк вона його не підписувала або підписала, але під впливом обману (дослівно - «підсунули підписати»);

Спростовуючи доводи позивача, відповідач зазначив, що про наявність заповіту дізнався після смерті заповідача, а до того нею опікувався, нарівні із іншими одинокими стариками, тому що родичі цього не робили. Представник відповідача доповнив, що позивач та спадкодавця посварилися і саме це стало причиною того, що ОСОБА_3 не доглядали.

Суд враховує, що оспорюваний заповіт внесений в спадковий реєстр (заповіти/спадкові договори) за № .06.2017р., і внести цей запис стосовно заповіту, якого не існувало до квітня 2019р. Запорізька філія державного підприємства «Національні інформаційні системи» вочевидь не могла. Доказів втручання в роботу будь-яких осіб до спадкового реєстру з метою внесення цього запису в квітні 2019р. абол пізніше позивачем суду не наведено.

Аналізуючи протилежні по суті аргументи - спадкодавець зазначений заповіт не підписувала, тому він не відповідає її волі, або підписала, але під впливом обману («підсунули підписати») суд враховує пояснення секретаря сільської ради ОСОБА_38., згідно яких вона надрукувала заповіт зі слів спадкодавця і він відповідає її точній волі; до підписання заповіту його прочитано заповідачем у її присутності, також у її присутності підписано. Особу заповідача та її дієздатність секретар сільської ради перевірила, позаяк мала на руках під час друкування тексту заповіту оригінал її паспорта та РНОКПП. Також пояснила, що запам`ятала цей випадок через те, що бабуся запропонувала їй викопати з її садка іриси, яких у ОСОБА_38 не було. Відповідач, описуючи хату заповідача, також зазначив, що ОСОБА_3 любила квіти, і в неї перед хатою росло багато ірисів (півників).

Згідно висновку експерта, виявлені співпадіння по загальним та окремим ознакам підписного почерку, з урахування діагностичних ознак, стійкі, суттєві, у своїй сукупності утворюють індивідуальний комплекс ознак, який притаманний письмово-руховій навичці певної особи та є достатніми для категоричного позитивного висновку про те, що досліджувані підписи виконані спадкодавцем.

Сторони та абсолютно всі свідки по справі пояснили, що спадкодавиця розуміла значення своїх дій та могла керувати ними.

Позивач зазначала, що читала ОСОБА_3 без окулярів, мала твердий характер і ясний розум.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_3 мала ясний розум, характер «кремінь», вона все розуміла і чула, була «не простий горішок».

Свідок ОСОБА_21 , яку ОСОБА_3 наймала білити хату, пояснювала, що характер у покійниці був складний, вона все старалася робити сама, щоб нікому не бути винною.

Свідок ОСОБА_24 пояснила, що доглядала спадкодавицю останні три місяці її життя, її характер був суворий, але справедливий, розум ясний, вона була абсолютно адекватною.

Рідний брат позивача також пояснював, що ОСОБА_3 була активною і до самого свого останнього дня адекватною.

Лікар ОСОБА_31 та медсестра ОСОБА_34 надали аналогічні пояснення.

Відповідач пояснив, що родичі не опікувалися ОСОБА_5 , тому це робив він, жаліючи стару, і про наявність заповіту на свою користь взагалі не знав до її смерті.

Свідок ОСОБА_21 суду пояснила, що в 2014-2015р.р. між позивачкою та ОСОБА_3 сталася сварка, коли стара поїхала жити разом із матір`ю позивача, в своє рідне село Нельгівку, а через півтора місяці чоловік позивачки привіз її назад із речами та дровами, що були заготовлені на зиму, і відтоді позивач стала приїздити рідко.

Свідок ОСОБА_16 підтвердила викладене, пояснивши, що після повернення ОСОБА_5 додому позивач сама захворіла і почала приїздити рідше.

Свідок ОСОБА_32 уточнила, що позивач приїздила до тітки два рази на рік.

Позивач в своїх поясненнях також зазначала, що ОСОБА_5 прожила разом із її матір`ю (своєю сестрою) в 2013р. півтора місця, після чого стала проситися додому і вони перевезли її в ОСОБА_4 , попередивши, що назад не повезуть, а надалі вона сама захворіла, і через це та ситуацію у Маріуполі через військові дії провідувала тітку рідше.

В судовому засіданні встановлено, що спадкодавиця дійсно склала на користь позивача три заповіти підряд - 13.04.2009 р., 23.12.2013 р., 19.08.2013р., а останній за часом, оспорюваний - в 2017р.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що в січні 2017р. ОСОБА_2 возив спадкодавицю до лікарні, а коли їй стало погано, в лютому 2019р. - медсестру, а свідок ОСОБА_24 пояснила, що ОСОБА_3 віддала йому свою козу, коли вже не могла ходити.

Свідок ОСОБА_31 пояснив, що ОСОБА_2 привозив до ОСОБА_3 фельдшера, яка виконувала лікарські призначення. ОСОБА_34 , сімейне медсестра ФАП, пояснила, що під час її візитів до хворої в хаті бачила соцпрацівника і сусідок, які доглядали, родичів не було.

Таким чином, оспорюваний заповіт складено в 2017р., вже після того, як, згідно пояснень свідків, позивач почала приїздити рідше (два рази на рік).

ОСОБА_5 , як одинокою літньою людиною, опікувався ОСОБА_6 , що в судовому засіданні ніхто не оспорював.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що за три дні до смерті ОСОБА_3 розмовляла із нею у лікарні і просила скласти заповіт на свою користь, але та відмовилася, пояснивши, що землю заповідала позивачці.

Інші свідки позивача також пояснювали, що неодноразово чули від ОСОБА_5 , що землю вона заповідала позивачці, яка допомагала їй по господарству і вони це бачили і вважають, що позивачка заслуговує на цю землю більше, ніж відповідач, бо вона на ній працювала («як треба було батрачить, ніякого ОСОБА_19 не було» - свідок ОСОБА_27 , рідний брат позивача). Сама позивач, мотивуючи свої вимоги, зазначала, що на Різдво 2019р. спадкодавиця передала їй на зберігання оригінали державних актів на землю, і все викладене, на її думку, свідчить про те, що ОСОБА_3 підписала заповіт під впливом обману.

При застосуванні норми статті 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто лише спадкодавиця, яка оспорюваний заповіт підписала в травні 2017р., мала ясний розум, добру пам`ять, була абсолютно адекватною і померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , через два роки, не змінивши своєї волі. Оскільки заповіт є одностороннім правочином, то для визнання його недійсним не може застосовуватися стаття 230 ЦК України.

За ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що позивачем не доведено обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 15, 202, 204, 230, 1216, 1217, 1233,1257,1267 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. 4, 12, 13, 19, 76-77, 81, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання заповіту недійсним, третя особа - Чернігівська державна нотаріальна контора Запорізької області, Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду впродовж 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення буде складено впродовж десяти днів.

Суддя: Покопцева Д.О.