КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/359/20
Провадження № 2/488/277/21
03.02.2021 року м. Миколаїв
Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючої по справі - судді Чернявської Я.А.,
при секретарі судового засідання Кривопішиній О.С.,
за участю прокурора Задирко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави до Миколаївської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та її повернення,
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 25.03.2015 р. видане свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказану земельну ділянку та в той же день вчинений відповідний запис № 20265053 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Позивач зазначив, що пункти 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р. прийняті з порушенням вимог чинного законодавства оскільки, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, розпорядження якими здійснюється виключно органами державної виконавчої влади, а не органами місцевого самоврядування. Вказана земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних рішень належала до території зелених насаджень загального користування та розміщення будинків, споруд та комунікацій на таких землях забороняється.
Крім того, про порушення законодавства при передачі у власність спірної земельної ділянки органам прокуратури стало відомо під час опрацювання у вересні 2019 року даних Публічної кадастрової карти України та планово-картографічних матеріалів Генерального плану міста Миколаєва, розташованого на офіційному вебсайті Миколаївської міської ради у зв`язку з чим були скеровані запити до органів влади та контролю.
Посилаючись на викладене, прокурор просив позов задовольнити.
Ухвалою суду від 26.02.2020 р. по вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та копії ухвали невідкладно направлені сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачам.
В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги у повному обсязі з вищевикладених підстав, просив їх задовольнити.
Представник відповідача - Миколаївської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що діяли в межах повноважень, визначених ст.ст. 12, 123 Земельного кодексу України, а також Закону України Про місцеве самоврядування.
Зазначили, що перед затвердженням проекту землеустрою щодо надання у власність ОСОБА_2 вказаної земельної ділянки він пройшов погодження профільних органів виконавчої влади, у тому числі погодження Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради, Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради, Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області.
Крім того вказав, що планом зонування м. Миколаєва, який був розроблений на основі Генерального плану території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 18.06.2009 за № 35/818, передбачено можливість будівництва для цілей, які були визначені пунктами рішення міської ради.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином однак, заяву про участь у судовому засіданні не подав, відзиву на позовну заяву не надіслав, заперечень проти задоволення позову до суду не надав.
Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень представника позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав.
З наявної у матеріалах справи копії витягу з рішення Миколаївської міської ради № 28/28 від 16.05.2013 р. вбачається, що громадянину ОСОБА_1 був наданий дозвіл на складання проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 700 кв.м у власність із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 з присвоєнням нової адреси.
Пунктом 8.1. вказаного рішення визначено надати громадянину ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 700 кв.м для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 17 Закону України Про основи містобудування основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.
Абзацом 2 ст. 48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюється відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.
Згідно з ст.ст. 25, 26 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності установлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій та є обов`язковим для врахування під час розроблення землевпорядної документації.
Генеральним планом за видами переважного використання території передбачено сформувати, окрім інших, ландшафтно-рекреаційну зону, яка формується на базі існуючих зелених насаджень загального користування і створення нових масивів спортивно-рекреаційних комплексів.
Пунктами 5.1, 5.2 розділу 5 Державних будівельних норм 360-92** Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування № 44 від 17.04.1992, у міських і сільських поселеннях передбачається безперервна система озеленених територій та інших відкритих просторів, які у поєднанні із заміськими повинні формувати комплексну зелену зону. При функціональному зонуванні комплексної зони (території забудови, міста, зеленої зони) діляться на озеленені території загального користування; озеленені території обмеженого користування і озеленені території спеціального призначення.
Розміщення будинків, споруд та комунікацій на землях зелених зон міста (якщо об`єкти, які проектуються, не призначені для відпочинку, спорту або обслуговування приміського лісового господарства), відповідно до підпункту б пункту 10.4 розділу 10 ДБН 360-92**, забороняється.
Згідно з ст.ст. 13, 14, 19 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого, права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності, які є рівними перед законом (стаття 13).
Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону (стаття 14).
Статтею 1 Закону України Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах на час виникнення спірних правовідносин з виділення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_2 був введений мораторій строком на п`ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення незалежно від форми власності в містах та інших населених пунктах, зокрема на земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень.
Згідно з ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, всупереч вимог законодавства з порушенням правового режиму використання земель, Миколаївською міською радою прийнято пункти 8, 8.1 розділу 5 рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 р. про надання у приватну власність ОСОБА_1 для будівництва індивідуального будинку частини зеленої зони загального користування.
Свідоцтво про право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі свідоцтва безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого воно було видані, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, статями 116, 118 ЗК України.
Таким чином, оскільки рішення Миколаївської міської ради № 42/47 від 24.07.2014 року (пункти 8, 8.1 розділу 5), яке було підставою для видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право власності на землю, підлягає скасуванню, вказане свідоцтво, видане останному, про право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 від 25.03.2015 р. є недійсним.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровано.
Ділянка за вказаною адресою вільна від забудови.
Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Таким чином, права особи, яка є власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, встановленого положеннями вказаної статті, у разі наявності правових відносин, речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Оскільки, підлягає визнанню недійсним та скасуванню рішення про передачу ОСОБА_1 у власність спірної ділянки та визнанню недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку, правові підстави подальшого перебування земельної ділянки у відповідача відсутні.
З урахуванням викладеного, до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосувати положення ст. 1212 ЦК України, що є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги.
Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі №6-2407цс15 та від 02.03.2016 року у справі №6-3093цс15.
При цьому суд зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
З огляду на викладене вище, суд приходить до переконання, що у справі, що розглядається, втручання у право мирного володіння майном ґрунтується на законі. У цій справі припис про повернення земельної ділянки має легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є пропорційним цій меті, а суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва.
Так, усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, яка належить до території зелених насаджень загального користування.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (ч. 3 ст. 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (ч.7 ст. 41 Конституції України, ч. 3 ст. 1 ЗК України).
Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно з законом.
З огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
У справі, яка розглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні зелених насаджень загального користування, недопущенні зміни їх цільового призначення та передання у власність з метою житлового будівництва.
Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Таким чином, з ОСОБА_1 та Миколаївської міської ради на користь прокуратури Миколаївської обласної підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 3153,00 грн. з кожного.
Керуючись ст.ст. 10, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 280, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави до Миколаївської міської ради та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на земельну ділянку та її повернення задовольнити.
Копію заочного рішення направити відповідачам по справі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
Відповідач 2 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ).
Суддя Я.А. Чернявська