РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«29» березня 2021 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Лященка О.В.,
за участю секретаря: Баранюк О.В.
представника позивача: ОСОБА_1
відповідача: ОСОБА_2
представника відповідача: Вічинюка М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м.Володимир-Волинський до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

05 січня 2021 року КЕВ м. Володимир-Волинський звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 та до її малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення.

У позовній заяві покликаються на ту обставину, що за період проходження військової служби та перебування на посаді головного інженера КЕВ м. Володимир-Волинський, капітан ОСОБА_4 отримав службове житлове приміщення загальною площею 37,5 м. кв., що складається з 1-ї кімнати у квартирі АДРЕСА_1 на склад сімї з двох осіб : ОСОБА_4 - наймач, ОСОБА_2 - дружина. Зазначене службове житло виділялось рішенням Володимир-Волинської міської ради № 4 від 16.12.2010. на підставі клопотання Володимир - Волинського гарнізону та КЕВ м.Володимир - Волинський. Для зайняття службового приміщення ОСОБА_4 був виданий спеціальний (службовий) ордер №3 від 16.12.2010. Пізніше після народження, в даній квартирі була зареєстрована донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Будинок за вказаною адресою був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ. Рішенням Володимир - Волинської міської ради №79 від 22.02.2007 року, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано службовою та закріплено за Володимир - Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський.

07.12.2015 року рішенням Володимир - Волинського міського суду у справі № 154/3557/15 шлюб між ОСОБА_4 та відповідачем у справі ОСОБА_2 - розірвано.

Пізніше, 29.09.2016 року ОСОБА_4 був переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ №174 від 29.11.2016. та наказу начальника КЕВ м. Володимир - Волинський №201 від 30.11.2016. Таким чином, колишній чоловік відповідача ОСОБА_2 вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру.

В даний час у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає дві особи відповідачі ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку.

Відповідачі мають можливість проживати в іншому власному житловому приміщенні , оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року , яке видане на підставі розпорядженням №477рв від 08.07.1999 року, відповідачу, ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності частина квартири по АДРЕСА_3 загальною площею 50,6 кв.м. У приватизації даної квартири окрім неї, приймали участь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, таким чином відповідачі фактично є спадкоємцями за законом частини квартири по АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_6 до його смерті.

Окрім цього, відповідач ОСОБА_2 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, володіє також правом приватної власності на будинок по адресі : АДРЕСА_4 з реєстраційним номером майна 5667235, та земельною ділянкою площею 2 га за адресою Полтавська обл., Миргородський р-н, с/рада Савинцівська з реєстраційним номером нерухомого майна 232 . Земельна ділянка в Полтавській області відповідачем здається в оплатну оренду.

11.08.2010 року ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 у відповідності до п. 17, 18 « Положення про порядок надання службових жилих приміщень в користування ними в Українській РСР » затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 08.02.1988 року ( чинне на теперішній час) надали письмове зобов`язання про те, що вони зобов`язуються звільнити надану їм службову жилу площу по адресі АДРЕСА_2 у разі переводу ОСОБА_4 в іншу військову частину та в інших випадках передбачених законодавством України. Однак станом на сьогоднішній день відповідач не звільнила вище згадане службове житло. Також, ОСОБА_2 не допускає в службову квартиру працівників КЕВ м. Володимир - Волинський для виконання своїх обов`язків - обстеження квартири .

Станом на 01.07.2020 року у Володимир - Волинському гарнізоні перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов 303 особи ( військовослужбовця).

Просять визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звільнити службове жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 без надання їм іншого жилого приміщення.

Ухвалою Володимир-Волинського міського суду від 27 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження.

11 лютого 2021 року відповідач ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву,заперечує проти задоволення позову покликаючись на необґрунтованість, незаконність та безпідставність заявлених до неї та її малолітньої дитини вимог. Зокрема вказує, що вона з 01.07.2002 р. - 16.1Ї.2015 р. пропрацювала у КЕВ м. Володимир-Волинський більше 10 років, а тому не підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивача у справі на те, що вона має у власності інші житлові приміщення, зокрема квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , та будинок у АДРЕСА_4 , не відповідає дійсності, що підтверджується наступним.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №243710777 від 09.02.2021 р. єдиним майном яким вона володіє, є земельна ділянка Кадастровий номер: :00:004:0184 для ведення особистого селянського господарства.

Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у власності особи з ідентичними анкетними даними, проте той факт, що ця особа не має до відповідача жодного відношення, свідчить наявність у неї іншого РНОКПП.

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває у власності ОСОБА_7 , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Звертає увагу суду на те, що у квартирі із житловою площею 31.1 кв.м. вже проживають 3 особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 357 від 04.02.2021 р.

Зазначає також, що ні вона, ні її малолітня донька ОСОБА_10 , не забезпечені жодним іншим житлом.

Ухвалою суду у справі від 19 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав, просить його задовольнити. В своїх поясненнях суду послався на обставини, викладені у тексті позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 позов не визнали, заперечили проти його задоволення, в своїх поясненнях послались на обставини, викладені у тексті відзиву на позовну заяву.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, свого представника для участі у розгляді справи повторно не направила.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1, 5 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач по справі КЕВ м. Володимир-Волинського є складовою частиною Збройних сил України, підпорядковується командувачу Сил логістики ЗСУ, є юридичною особою, одним із структурних підрозділів Міністерства оборони України та є бюджетною організацією.

Будинок за адресою АДРЕСА_5 був побудований Міністерством оборони України для забезпечення житлом військовослужбовців та осіб, які мають зв`язок з МОУ та ЗСУ.

Рішенням Володимир - Волинської міської ради №79 від 22.02.2007 року, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 визнано службовою та закріплено за Володимир - Волинським гарнізоном. Дана службова квартира являється фондом Міністерства оборони України та знаходиться на обліку КЕВ м. Володимир-Волинський.

Як вбачається з службового ордеру №3 на право зайняття житлового приміщення, 20 грудня 2010 року ОСОБА_4 отримав як військовослужбовець квартиру АДРЕСА_6 у вказаному будинку на сім`ю у складі двох осіб, а саме: він - як наймач, та відповідач ОСОБА_2 як дружина наймача.

Судом встановлено, що наймач житла ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 з 07 грудня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням рішенням Володимир - Волинського міського суду у справі № 154/3557/15 від 07 грудня 2015 року. Від цього шлюбу у них народилась дитина, донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

29.09.2016 року ОСОБА_4 був переведений до нового місця служби у м. Дніпро згідно наказу першого заступника МОУ №174 від 29.11.2016. та наказу начальника КЕВ м. Володимир - Волинський №201 від 30.11.2016. Таким чином, колишній чоловік відповідача ОСОБА_2 вибув до нового місця служби, з реєстрації він знявся та фактично звільнив службову квартиру.

У даний час у службовій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 проживає дві особи відповідачі ОСОБА_2 та її малолітня донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрі не мають зв`язку з МОУ та ЗСУ і не перебувають на квартирному обліку.

Вказані судом обставини сторонами не оспорюються.

Позивач як на підставу заявлених позовних вимог посилається на ту обставину, що відповідач ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_4 не пов`язана з ним спільним побутом, не є членом його сім`ї, була вселена у спірну квартиру як член сім`ї військовослужбовця, а тому підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення разом з малолітньою дитиною.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України особа не може бути примусово позбавлена житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У контексті статті 8 Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кривіцька і Кривіцький проти України» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE) 2010 року, «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) 2004 року, «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) 1995 року.

У справі «Прокопович проти Росії» №58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Таким чином, визначення чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. і ст. 8 Конвенції, залежить виключно від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем, тобто наявність усіх доказів, що особа використовувала приміщення.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини по справі «Dakus v. Ukraine» №19957/07 від 14.12.2017 p., втручання органу державної влади у право на житло особи має переслідувати законну мету та бути співрозмірним такій меті. При цьому, обґрунтування пропорційності виселення ЄСПЛ вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві.

Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті (рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заяви № 7151/75, № 7152/75).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Аварії»).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняттю Приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15 січня 2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»).

Враховуючи викладене вище, суд погоджується з доводами відповідача та її представника про те, що квартира АДРЕСА_1 є належним відповідачу ОСОБА_2 та її малолітній доньці ОСОБА_3 житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції, з яким у неї склались достатні і тривалі зв`язку, адже відповідач більше 10 років проживає у вказаному житлі, а обгрунтування позивача у позові не є співрозмірним для виселення її з малолітньою донькою без надання іншого житла.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Керуючись ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР. іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 26. Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, не підлягають виселенню з гуртожитку (сімейного гуртожитку) без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Аналогічне положення закріплювалось відповідно до п. 5.12. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737, яка втратила чинність, та на яку посилається позивач у справі, зокрема не можуть бути виселені з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, зазначені у статті 125 Житлового кодексу Української РСР.

Згідно ч. і п. з ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років: осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.

З дослідженої судом трудової книжки відповідача ОСОБА_2 вбачається, що вона з 01.07.2002 р. по 16.11.2015 р. працювала у КЕВ м. Володимир-Волинський, тобто більше 10 років, а відтак, керуючись ст. 9, 64, 65, 125 ЖК України, п. 26. Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, вона та її неповнолітня донька, ОСОБА_3 , не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Також правильність даної позиції відповідача підтверджується і судовою практикою по аналогічних справах, зокрема в постановах Верховного Суду від 12.02.2020 р. у справі № 686/23415/18, провадження № 61-20014СВ19; від 10.04.2020 р. у справі № 357/13061/16-ц, провадження № 61-38638CB18.

В судовому засіданні не знайшли також свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідач з дитиною забезпечені іншим житлом, зокрема згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 липня 1999 року , яке видане на підставі розпорядженням №477рв від 08.07.1999 року, відповідачу, ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності частина квартири по АДРЕСА_3 загальною площею 50,6 кв.м. У приватизації даної квартири окрім неї, приймали участь ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, таким чином відповідачі фактично є спадкоємцями за законом частини квартири по АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_6 до його смерті.

Окрім цього, позивача вказує у позовній заяві, що відповідач ОСОБА_2 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, володіє також правом приватної власності на будинок по адресі : АДРЕСА_4 з реєстраційним номером майна 5667235.

Наданими відповідачем та дослідженими судом доказами спростовуються ці твердження позивача.

Так, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №243710777 від 09.02.2021 р. єдиним нерухомим майном яким володіє відповідач ОСОБА_2 , є земельна ділянка Кадастровий номер: :00:004:0184 для ведення особистого селянського господарства.

Житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у власності особи з ідентичними анкетними даними, проте той факт, що ця особа не має до відповідача ОСОБА_2 жодного відношення, свідчить наявність у неї іншого РНОКПП, ніж у відповідача.

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває у власності ОСОБА_7 , згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

При цьому суд звертає увагу суду на те, що у квартирі із житловою площею 31.1 кв.м. вже проживають три особи: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 357 від 04.02.2021 р.

Також самі по собі не можуть бути підставами для задоволення позову та виселення відповідача з малолітньою дитиною з займаного службового житла ті обставини, що 11.08.2010 року ОСОБА_4 та відповідач по справі ОСОБА_2 у відповідності до п. 17, 18 « Положення про порядок надання службових жилих приміщень в користування ними в Українській РСР » затверджене Постановою Ради Міністрів УРСР № 37 від 08.02.1988 року надали письмове зобов`язання про те, що вони зобов`язуються звільнити надану їм службову жилу площу по адресі АДРЕСА_2 у разі переводу ОСОБА_4 в іншу військову частину та в інших випадках передбачених законодавством України, а також та обставина що станом на 01.07.2020 року у Володимир - Волинському гарнізоні перебувають на квартирному обліку та потребують поліпшення житлових умов 303 особи ( військовослужбовця).

За таких обставин справи суд не знаходить правових підстав для задоволення позову, а тому відмовляє у його задоволенні повністю.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідно до п.2 ч.2 вказаної статті Закону, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Судом встановлено, що між відповідачем 05.02.2021 року та АО «Юридична компанія «Вічинюк, Гламазда та Партнери» було укладено договір про надання правової допомоги №05/02/2021. Відповідно до даного Договору, відповідачем понесено 6000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що знайшло своє документальне підтвердження в ході розгляду справи, а тому вказана сума коштів підлягає стягненню з позивача в користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-79, 81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. 47 Конституції України, ст.ст.310,311 ЦК України, ст.ст. 9, 64,65,125 ЖК України, ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Квартирно-експлуатаційного відділу м. Володимир-Волинський до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору служба у справах дітей виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради, про звільнення службової квартири без надання іншого житлового приміщення відмовити повністю.

Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Володимир-Волинський в користь ОСОБА_2 , 6 000 (шість тисяч) гривень 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач: Квартирно-експлуатаційний відділ міста Володимир-Волинський, , 44700, м. Володимир-Волинський, вул.Академіка Глушкова, 1 Волинської області.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду .

Повний текст рішення складено 02 квітня 2021 року.

Головуючий : /-/ підпис.

Суддя Володимир-Волинського
міського суду Волинської області О.В. Лященко