Справа № 442/4645/20 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/811/3541/20 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

у липні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до укладеного договору про надання банківських послуг № б/н від 04 квітня 2008 року ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування, а відповідачу надано у користування кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшено до 27 000 грн. Стверджує, що підпис відповідача у анкеті-заяві підтверджує його згоду на прийняття публічної пропозиції банку щодо укладення договору про надання банківських послуг, який складають підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку». Вважає, що відповідач при укладенні кредитного договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою банку. Зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Вказує, що ОСОБА_1 не виконав зобов`язання за умовами кредитного договору, внаслідок чого станом на 21 травня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 81666,54 грн., яка складається з:

-заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74933.00 грн., в тому числі заборгованість за поточним тілом кредиту у розмірі 59859,64 грн. та заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 15073,36 грн.;

-заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 6733,54 грн.

З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 04.04.2008 року у розмірі 81666,54 грн. та судові витрати у розмірі 2102 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04.04.2008 року у розмірі 81666,54 грн. та 2102 грн. понесених судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду, є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що він не отримував жодних листів, повідомлень чи судових повісток про виклик в судове засідання, відтак він не знав про розгляд справи та не був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, а суд не переконався в дотриманні порядку повідомлення його про судове засідання, що є підставою для скасування рішення суду. Зазначає, що неповідомлення його про розгляд справи позбавило його можливості надавати суду докази та пояснення на підтримання своєї позиції, чим порушено його конституційне право на судовий захист. Вказує, що надані позивачем виписка по рахунках та розрахунок заборгованості є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків банку і не можуть бути підставою для стягнення з нього заборгованості, оскільки не підтверджують безспірність розміру грошових вимог позивача, а документами, які можуть підтвердити наявність чи відсутність заборгованості є первинні бухгалтерські документи відносно видачі кредиту та його часткового погашення, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки та ін., однак такі не містяться в матеріалах справи. Таким чином, на думку апелянта, не підтверджено факт наявності його заборгованості за кредитним договором у розмірі 81666,54 грн. Наголошує, що він не підписував «Умов та правил надання банківських послу», згідно з якими банк може самостійно змінювати кредитний ліміт та умови кредитування. Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, що кредитна картка, передбачена умовами анкети-заяви видавалася йому, крім того, відсутні відомості щодо строку дії картки та зарахування кредитних коштів на неї, що є істотними умовами кредитного договору. Стверджує, що в анкеті-заяві відсутні домовленості сторін щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач фактично отримав кредитні кошти, користувався ними, здійснював погашення за наданим кредитом, однак в добровільному порядку використані ним кошти позивачу не повернуті, а у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_1 виникла заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню відповідно до наданого Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» розрахунку в розмірі 81666,54 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Згідно зі ст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 1010,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому банком було збільшено до 27 000 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку».

В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку» з підписом ОСОБА_1 із зазначенням його анкетних даних (а.с. 37).

Відповідач в анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що дана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua? складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Ствердив, що ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами. Також погодився з умовою договору, що банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити чи анулювати кредитний ліміт.

На виконання умов кредитного договору № б/н від 04 квітня 2008 року ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 (відкриту 25 березня 2008 року з терміном дії до березня 2012 року), № НОМЕР_2 (відкриту 04 квітня 2012 року з терміном дії до листопада 2015 року), № НОМЕР_3 (відкриту 04 вересня 2014 року з терміном дії до жовтня 2017 року), № НОМЕР_4 (відкриту 04 вересня 2014 року з терміном дії до жовтня 2017 року), № НОМЕР_5 (відкриту 31 жовтня 2014 року з терміном дії до вересня 2018 року), № НОМЕР_6 (відкриту 08 грудня 2016 року з терміном дії до травня 2020 року).

Випискою по рахунку підтверджується, що 15 квітня 2008 року на кредитну картку № НОМЕР_1 встановлено кредитний ліміт в розмірі 1000,00 грн., який в подальшому збільшувався. Відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття їх з банкоматів, розраховувався за покупки, а також частково погашав заборгованість за кредитним договором, що свідчить про користування ним кредитними коштами.

Збільшення АТ КБ «ПриватБанк» кредитного ліміту відповідає умовам кредитного договору № б/н від 04 квітня 2008 року, підписаного ОСОБА_1 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження звернення ОСОБА_1 до банку з приводу безпідставного, на його думку, збільшення кредитного ліміту під час дії договору.

З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 04.04.2008 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 21.05.2020 року вбачається, що така становить 81 666,54 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 74 933.00 грн., в тому числі заборгованості за поточним тілом кредиту у розмірі 59859,64 грн. та заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 15 073,36 грн., та заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 6 733,54 грн. (а.с. 12-18).

Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив, крім заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченим тілом кредиту, стягнути заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання.

Довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 04 квітня 2008 року, підписаною ОСОБА_1 , визначено пеню за несвоєчасне погашення заборгованості, яка розраховується за формулою: пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) базова відсоткова ставка за договором/30 нараховується на кожен день прострочки кредиту, а пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн./2$ в місяць і нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення кредиту чи відсотків 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму більше ніж 50грн./10$.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею поза межами позовної давності з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності : загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу , пені) .

Відповідно до ст.253 ЦК України , перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 21.07.2020 року, що підтверджується поштовим конвертом про відправлення поштового переказу - позовної заяви, яка на адресу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла 27.07.2020 року, колегія суддів вважає, що банк пропустив строк позовної давності щодо стягнення нарахованої пені в розмірі 2 290.55 грн., оскільки така нарахована до 21 липня 2019 року, тобто понад рік часу до моменту звернення з позовом до суду, а відтак позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають до задоволення частково в розмірі 4 442,99 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та не повідомлено відповідача про наявність даної справи в суді та належним чином не повідомлено його про дату, час та місце розгляду справи спростовуються матеріалами справи.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачу надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви з додатками, яку він отримав 26 серпня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 69), та роз`яснено право на подання відзиву на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії ухвали про відкриття провадження.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 скористався своїм правом та подав відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення щодо позовних вимог, що свідчить про те, що йому було відомо про розгляд справи в суді, а відтак не порушено його права при розгляді даної справи.

Покликання апелянта на те, що наданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості не може бути доказом розміру грошових вимог позивача до нього не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності у нього заборгованості по погашенню кредиту, як і не надав свого розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 квітня 2008 року на спростування розрахунку, наданого банком.

З врахуванням вищенаведеного, у відповідача виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 74 933,00 грн., в точу числі за поточним тілом кредиту в розмірі 59 859,64 грн. та простроченим тілом кредиту в розмірі 15 073,63 грн., та заборгованість за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання в розмірі 4 442,99 грн., а тому колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 квітня 2008 року в розмірі 79 375,96 грн. та відмову в задоволенні решти позовних вимог, а саме, щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованою пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 2 290,55 грн., нарахованої до 21 липня 2019 року, у зв`язку з пропуском строку позовної давності, відтак рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованою пенею та судових витрат.

Частина 13 ст. 141 ЦПК України передбачає, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення на його користь 79 375,96 грн., то на підставі п. 13 ст. 141 ЦПК України розмір судових витрат, які підлягають стягненню, слід змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2043.14 грн. судового збору за подання позову та стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 88,28 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 жовтня 2020 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 квітня 2008 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» з «81 666,54 грн.» до «79 375,96 грн.» та судові витрати з «2102 грн» до «2043,14 грн.».

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 88,28 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.

Постанова складена 31.03.2021 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.