Справа № 580/395/18
Номер провадження 2/950/3/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Чхайло О. В.,

при секретарі судового засідання Сивоконь А.І.,

з участю: представника позивача-відповідача ОСОБА_1 , відповідачки-позивачки ОСОБА_2 , представниці відповідачки-позивачки ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за місцем проживання та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя;

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який йому був наданий в рахунок заборгованості по заробітній платі в СТОВ «Явір». У зазначеному будинку зареєстрований його син ОСОБА_5 та відповідачка, яке є його колишньою дружиною. ОСОБА_2 в будинку не проживає та не з`являється в помешканні без поважних причин з 2011 року. Враховуючи те, що в добровільному порядку вона не знялася з реєстраційного обліку за вказаною адресою, а її реєстрація тягне за собою сплату коштів за комунальні послуги в надмірному розмірі, то позивач просив визнати її такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням та зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку в примусовому порядку.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 ставить питання про поділ зазначеного житлового будинку, мотивуючи свої вимоги тим, що він є предметом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_4 , оскільки набутий за час їх шлюбу, який був укладений 12.08.1989 та розірваний 16.11.2011 за рішенням Лебединського районного суду Сумської області. Спірний будинок придбаний за спільні кошти родини, весь час перебування у шлюбі вона працювала, вела господарство та в повному обсязі приймала участь у забезпеченні сім`ї як матеріально, так і побутово. Тому просить у задоволенні первісного позову відмовити та визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Представниця позивача-відповідача в судовому засіданні вимоги ОСОБА_4 підтримала у повному обсязі та просила врахувати, що спірний житловий будинок не був придбаний сторонами за спільні кошти, він був придбаний за рахунок коштів, які ОСОБА_4 були взяті 20.04.2001 року в борг у ОСОБА_6 в присутності самої ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною розпискою та показами свідка ОСОБА_7 . Окрім цього, їх шлюбні стосунки з ОСОБА_2 наприкінці дев`яностих років мали лише формальний характер. ОСОБА_2 проживала разом з ним лише періодично, спільного бюджету вони не мали з 1998 року. При цьому слід врахувати те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У зв`язку з цим зустрічний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає та останню слід визнати такою, що втратила право користування житлом ОСОБА_4 і зняти її з реєстрації.

Відповідачка-позивачка та її представниця в судовому засіданні вимоги щодо поділу спірного будинку підтримали з мотивів, наведених в зустрічній позовній заяві. Проти первісних вимог ОСОБА_4 заперечили у зв`язку з їх необґрунтованістю та просили у задоволенні його вимог відмовити.

Свідок ОСОБА_6 , допитана в судовому засіданні, показала, що позивач є рідним братом її чоловіка і вона пам`ятає, що у квітні 2001 року надавала йому в борг 4000 грн., після чого була написана розписка. Розписка весь час знаходилася в неї, а коли весною 2019 року робила копії необхідних документів для субсидії, то з`ясувалося, що розписка відсутня. Вона вважає, що цей документ знаходиться у ОСОБА_2 .

Свідок ОСОБА_8 , допитана в судовому засіданні, показала, що вона станом на 2000 рік працювала секретарем голови товариства «Мир», яке в послідуючому було реорганізоване. Дане домогосподарство належало на той час товариству. Воно оцінено було приблизно в 2000 грн. і так як купувалося сторонами під час їх шлюбу, то вважає, що належить їм обом.

Свідок ОСОБА_9 , допитаний в судовому засіданні, показав, що працював головним бухгалтером у колгоспі і може сказати, що даний будинок знаходився на балансі товариства «Мир», а потім товариства «Явір». З яких підстав воно стало власністю ОСОБА_4 сказати не може. Працівники, які потребували житла, перебували на черзі у сільській раді. Господарство надало будинок для того щоб там проживала сім`я.

Свідок ОСОБА_10 , допитана в судовому засіданні, показала, що ОСОБА_4 на її думку надали це домогосподарство за рахунок оплати його праці, так як грошей на той час не платили. Оскільки грошей для придбання будинку не вистачало, то сестра ОСОБА_2 надавала якість кошти. Вона писала заяву на засідання правління щоб з її заробітної плати кошти перевели на придбання будинку для ОСОБА_4 і таким чином викупили цей будинок. Вона тоді працювала обліковцем, відвідувала засідання правління колгоспу і тому все це знає.

Свідок ОСОБА_11 , допитана в судовому засіданні, показала, що їй відомо, що ОСОБА_4 давали квартиру, так як він працював в колгоспі. Вони в`їхав в цю квартиру всією сім`єю, де разом і проживали до розлучення.

Свідок ОСОБА_12 , допитаний в судовому засіданні, показав, що подружжя ОСОБА_13 він знає давно і йому відомо, що ОСОБА_4 брав у борг кошти у дружини свого брата. Він читав оригінал розписки і копію та знає, що в борг той брав 4000 грн.

Свідок ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні, показала, що вона познайомилася із подружжям ОСОБА_13 у 2001 чи 2002, тоді як звернулася за порадою до ОСОБА_6 , як юриста. У її присутності ОСОБА_6 давала їм кошти чи для купівлі будинку, чи для його оформлення, начебто 4000 грн. ОСОБА_4 писав розписку. Вона також розписалася у цій розписці.

Свідок ОСОБА_14 , допитаний в судовому засіданні, показав, що він працював в колгоспі головним інженером, а ОСОБА_4 трактористом. Від імені колгоспу, який в послідуючому неодноразово реорганізовувався, він укладав договори купівлі-продажу будинків з тими працівниками, хто потребував житло. Питання надання дозволів на продаж розглядалося на засіданні правління. На його думку тоді продавали будинки для сімей і одному ОСОБА_4 будинок ніхто б не надав. Спочатку спірний будинок надали водієві колгоспу і він приватизував його та в послідуючому виїхав. Тоді колгосп купив даний будинок назад, після чого продав ОСОБА_4 . Останній платив за це кошти, які йому позичала дружина брата під розписку.

Вислухавши сторону позивача-відповідача, сторону відповідачки-позивачки, свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, позовні вимоги ОСОБА_4 є не обґрунтованими у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити, а вимоги ОСОБА_2 задовольнити, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 12.08.1989 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що вбачається з свідоцтва (а.с. 8).

06.05.2001 року між ОСОБА_14 , який діяв в інтересах СТОВ «Явір», та ОСОБА_4 було укладено договору купівлі-продажу будинку та надвірними будівлями, розташованих по АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 16.11.2011 року (а.с. 17) шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не дійшли згоди щодо поділу вищевказаного нерухомого майна, а тому з цього приводу між ними виник спір.

На думку позивача-відповідача дане майно є його власністю, оскільки придбане за його особисті кошти і відповідачка втратила право користування даним житлом, так як без поважних причин не проживає там з 2011 року.

ОСОБА_2 в свою чергу вказує, що будинок був придбаний за спільні кошти сім`ї і з цих підстав вона має право на його Ѕ частину.

Суд погоджується з доводами ОСОБА_2 , так як вони стверджуються належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, які спростовані в ході судового розгляду не були.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із частинами 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

За змістом ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Визнаючи спірне майна об`єктом права спільної сумісної власністю сторін, суд враховує наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Є доведеним та не оспорюється сторонами той факт, що спірний будинок був набутий в період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрованого в установленому законом порядку.

Заперечуючи проти зустрічного позову ОСОБА_4 та його представник посилаються на ту обставину, що їх шлюбні стосунки з ОСОБА_2 наприкінці дев`яностих років мали лише формальний характер. ОСОБА_2 проживала разом з ним лише періодично, спільного бюджету вони не мали з 1998 року.

Однак, з такими поясненнями сторони не можна погодитися, оскільки встановлено, що 16.11.2011 року Лебединським районним судом Сумської області ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 17), з якого вбачається, що позивач свої вимоги мотивував тим, що протягом останніх двох років між ним та відповідачкою стали виникати сварки, погіршилися стосунки, що й були причиною звернення його до суду з вимогами про розлучення.

В самій же позовній заяві про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 216-217) ОСОБА_4 зазначав, що сімейне життя між ними та ОСОБА_2 припинилося більше трьох років і в середині червня 2011 вона в черговий раз його залишила.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 припинили спільне проживання у червні, а рішення суду про розірвання їх шлюбу ухвалене у листопаді 2011, а також приймаючи до уваги обставини щодо часу, з якого сторони припинили спільне проживання, наведені ОСОБА_4 у позовній заяві про розірвання шлюбу (за три роки до звернення з позовом), суд доходить висновку, що між сторонами можливо й мало місце припинення ведення спільного господарства і вони не мали спільного бюджету, але не з 1998 року, як вказує позивач-відповідач, а приблизно у 2007 чи 2008, тобто значно пізніше від часу придбання будинку.

Інші докази на підтвердження доводів позивача-відповідача в цій частині не надані, а тому суд вважає недоведеним той факт, що станом на 2001 рік (час придбання спірного майна) ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не мали спільних доходів та спільного бюджету, як подружжя.

Крім цього, ОСОБА_4 заперечує вклад ОСОБА_2 в придбання спірного майна з посиланням на те, що будинок був придбаний ним особисто за кошти, які він отримав в борг від ОСОБА_6 .

На підтвердження цього стороною позивача-відповідача надана копія розписки (т. 1 а.с. 75), в якій йде мова про те, що 20.04.2001 ОСОБА_4 начебто взяв в борг у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 4000 грн. на придбання будинку в АДРЕСА_1 .

Сторона ОСОБА_2 та її представниці такий факт оспорили та вважають, що він є недоведеним. Справжність розписки ставлять під сумнів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Правову позицію з цього питання висловив Верховний Суд України у Постанові від 16.01.2097 року у справі № 464/3790/16-ц.

Оскільки копія розписки ОСОБА_4 викликала сумнів з приводу її достовірності, то ухвалою суду від 22.10.2018 було призначено судову фізико-хімічну експертизу.

У відповідь на ухвалу суду надійшло клопотання експерта про надання оригіналу розписки від імені ОСОБА_4 , що підлягає дослідженню, але в послідуючому такий оригінал стороною для дослідження надано не було, що унеможливило надання висновку експерта.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

З огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданої копії розписки від 20.04.2001 могло б бути лише дослідження оригіналу зазначеної розписки.

Оскільки оригінал письмового доказу стороною, яка подала такий доказ, не подано, а інша сторона ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, то такий доказ суд не бере до уваги, так само як і покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_14 , до свідчень якої ставиться критично з вище наведених підстав.

Ухвалюючи рішення, суд звертає увагу на те, що пояснення позивача-відповідача в частині підстав набуття ним у власність спірного житлового будинку суттєво різняться, а саме доводи останнього, викладені у відзиві на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , суперечать його доводам, зазначеним в первісному позові про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення.

Так, спочатку ОСОБА_4 вів мову про те, що будинок був взятий за рахунок заборгованості по заробітній платі в СТОВ «Явір» (а.с. 3 на звороті), а в запереченнях на зустрічну позовну заяву (а.с. 71) вказав, що кошти на придбання спірного будинку були взяті ним у борг у ОСОБА_6 .

Тому доводи ОСОБА_4 і в цій частині викликають сумнів.

Визначаючи спірний будинок таким, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, суд враховує те, що на час його набуття ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, проживали разом, вели спільне господарство, обоє працювали, а відповідно кожен з них мав самостійний дохід.

Суд погоджується з тим, що будинок був наданий підприємством, в якому працював на той час позивач-відповідач, чи то в рахунок погашення заборгованості по заробітній платі, чи був куплений.

Однак, при цьому враховує покази свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , якими доводиться, що сім`я ОСОБА_13 заселилася в будинок разом. Тоді будинок від підприємства міг бути наданий лише сім`ї. Одному ОСОБА_4 будинок ніхто б не надав.

Свідок ОСОБА_10 також показала, що грошей для придбання будинку не вистачало, а тому сестра ОСОБА_2 також надавала на це кошти. Вона писала заяву на засідання правління щоб з її заробітної плати кошти перевели на придбання будинку і таким чином цей будинок викупили. Свідок зазначила, що на той час вона працювала обліковцем, відвідувала засідання правління колгоспу і тому все це знає.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги той факт, що як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_2 на час придбання будинку мали самостійний заробіток, подружжя мешкало разом, вони були пов`язані спільним побутом та мали спільний бюджетом, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на частку у спірному майні на рівні з ОСОБА_4 .

При цьому сам по собі факт внесення коштів одним з подружжя, на підтвердження чого надано квитанцію (т. 1 а.с. 76) не є безумовною підставою визнання майна об`єктом його права особистої власності і зазначені дії суд розцінює як такі, що вчиненні в інтересах сім`ї.

За змістом ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 1, 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 та про обґрунтованість вимог ОСОБА_2 , заявлених у зустрічному позові, щодо визнати за нею права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями.

На підставі вище наведеного, керуючись ст. ст. 2-5, 76-81, 95, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 3, 21, 36, 60, 70 СК України, ст. ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України;

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.08.2021.

Суддя Чхайло О. В.