судді Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Яремка В. В. у справі № 758/2418/17 (провадження
№ 61-9694св20) за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості за договорами позики за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_2 нарішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року
Зміст позовних вимог
У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики.
На обґрунтування позову посилався на те, що 01 березня 2015 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 100 000 євро з умовою сплати відсотків у розмірі 10 відсотків річних та з кінцевим строком повернення до 28 лютого 2016 року. Також 01 березня 2015 року укладений ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 57 540 євро з умовою сплати відсотків у розмірі 10 відсотків річних та зі строком повернення до 01 травня 2015 року. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за зазначеними договорами позики утворилась заборгованість, яка склала 157 540 євро.
З урахуванням збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року в розмірі 110 469 євро, з яких 63 723 євро - тіло позики, 34 935,35 євро - 10 відсотків річних згідно з пунктом 2 договору позики, 12 810,64 євро - три відсотки річних згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року в розмірі 93 154,63 євро, з яких 57 540 євро - тіло позики, 24 907,73 євро - 10 відсотків річних згідно з пунктом 2 договору позики, 10 706,90 євро - три відсотки річних згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою у розмірі 38 000 грн.
Стислий виклад змісту рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року у розмірі 62 723,00 євро - основного боргу, 34 935,35 євро - процентів за користування грошовими коштами, 12 810,64 євро - три проценти річних від простроченої суми, що разом становить - 110 469,00 євро. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року у розмірі 57 540,00 євро - основного боргу, 24 907,73 євро - процентів за користування грошовими коштами, 10 706,90 євро - три проценти річних від простроченої суми, що разом становить - 93 154,63 євро. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 500,00 грн - витрат на правничу допомогу та 14 614,87 грн - витрати зі сплати судового збору, що разом становить - 20 114,87 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, носять характер договору позики, відповідно до положень статей 1047, 1048 ЦК України, а тому між сторонами укладено саме договори позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отриманням грошових коштів та обов`язку їх повернення в чітко обумовлений сторонами правочину строк.

На думку суду першої інстанції, позовні вимоги в частині стягнення суми боргу, процентів та трьох процентів річних за кожним із договорів позики знайшли своє підтвердження матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про можливість задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь 38 000,00 грн витрат на правничу допомогу лише в межах суми 5 500,00 грн, оскільки лише ця грошова сума є документально підтвердженою.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року змінено. Зменшено розмір стягнутого боргу за договором позики від 01 березня 2015 року з 110 469,00 євро до 64 908,13 євро. Зменшено розмір стягнутого боргу за договором позики від 01 березня 2015 року з 93 154,63 євро до 66 637,63 євро. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 5 120,00 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 5 040,00 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин, які склалися між сторонами, та встановив наявність спору про право, проте неправильно провів розрахунок боргу за вказаними зобов`язаннями, які виникли у відповідача, що є підставою для зменшення сум, присуджених до стягнення за договорами позики, укладеними між сторонами 01 березня 2015 року. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що відповідач частково сплатив борг у розмірі 32 277,00 євро, проценти за договором позики від 01 березня 2015 року сплачені в сумі 20 104,00 євро в той час, коли за договором їх сума мала би складати 10 000,00 євро (10,0 % річних), отже, за даним договором від 01 березня 2015 року проценти стягненню не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд вважав правильними такі розрахунки: з урахуванням сплаченої суми позики та процентів за договором від 01 березня 2015 року борг становить 57 381,00 євро (110 000,00 євро (борг з урахуванням 10,0 % річних) - 37 277,00 євро сплаченого боргу - 20 104,00 євро сплачених процентів); три проценти річних від указаної суми становить 7 527,13 євро (57 381,00 євро х 3 % / 365 х 1 596,00). Тобто загальна сума боргу за цим договором становить 64 908,13 євро. Щодо іншого договору позики борг становив 57 540,00 євро під 10,0 % річних та зі строком повернення до 01 травня 2015 року, тому у межах дії договору стягненню підлягає основний борг у сумі 57 540 євро+1 438,50 євро (10,0 % річних) = 58 978,50 євро; три проценти річних річних від зазначеної суми становить 7 659,13 євро (58 978,50 євро х 3 % / 365 х 1 580,00). Загальна сума боргу за цим договором становить 66 637,63 євро.

З урахуванням дійсності витрат на правничу допомогу адвоката, їх необхідності, розумності їх розміру, з урахуванням складності справи, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення 5 500,00 грн витрат на правничу допомогу, оскільки вказана сума пов`язана з витратами з розглядом справи і розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Стислий зміст постанови Верховного Суду, мотиви касаційного суду

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2021 року касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року (у незміненій за результатами апеляційного перегляду частині) та постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року - без змін.

Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій, вважаючи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відхиливши доводи касаційної скарги щодо безпідставності задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та неправильного застосування судами статей 1046-1051 ЦК України..

Верховний Суд відхилив твердження відповідача про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази передачі коштів позивачем та отримання їх відповідачем, пославшись на те, що письмова форма укладених між сторонами договорів від 01 березня 2015 року є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, а Верховний Суд не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Верховний Суд також послався на встановлену судами часткову сплату боргу відповідачем на користь позивача у сумі 37 277,00 євро, що є свідченням визнання ним взятих на себе зобов`язань за укладеними із ОСОБА_1 договорами.

Суд зазначив, що конструкція частини другої статті 1047 ЦК України не передбачає обов`язкового складання розписки на підтвердження укладення договору позики та його умов.

Верховний Суд також врахував наявність на його думку преюдиційних фактів, встановлених рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі № 759/9962/17, предметом спору у якій було визнання договорів позики від 01 березня 2015 року недійсними з підстав їх удаваності та вчинення під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах.

Верховний Суд відхилив посилання заявника на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі № 924/1049/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, вважаючи, що вони зводяться до незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів.

Обґрунтування незгоди з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду

З висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду та результатом вирішення справи не погоджуюся, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18) та від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження

№ 61-22477св18), на який посилався заявник як на підставу касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій.

У постанові від 16 жовтня 2018 року у справі № 924/1049/17, на яку у касаційній скарзі посилався заявник, Верховний Суд дійшов висновку, що договір позики передбачає фактичне передання грошових коштів однією особою іншій, з відповідним документальним оформленням такої господарської операції.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи частково позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем доведено факт отримання грошей у позику відповідачем, а зазначену інформацію відповідач не спростував, тому відповідач повинен повернути надані у позику грошові кошти.

Суди вважали доведеним факт отримання ФОП ОСОБА_2 у позику грошових коштів від ОСОБА_1 , посилаючись на надання останнім договорів від 01 березня 2015 року.

Проте тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування відповідачем у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Судами встановлено, що у зазначених договорах позики, укладених між сторонами, відсутні положення про те, що позичальник ФОП ОСОБА_2 отримав від позикодавця ОСОБА_1 обумовлені договором суми позики до або під час підписання договорів, відсутня також заява про отримання грошових коштів після підписання договору позики.

Зазначення у пункті 1 цих договорів про те, що кредитор передає, а позичальник приймає для використанні у своїй комерційній діяльності грошові засоби у відповідних сумах не є підтвердженням фактичної передачі позичальнику спірних коштів.

Відсутність погодженої дії двох сторін договорів позики від 01 березня 2015 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , зокрема щодо отримання позичальником грошових коштів, вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину (див. постанову Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18).

Враховуючи вищенаведене та те, що договори позики від 01 березня 2015 року укладено та підписано сторонами, однак позивач не посилався на докази факту передання грошей відповідачу і такі докази у справі відсутні, тому позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики з ФОП ОСОБА_2 задоволенню не підлягали.

Щодо аргументів відзиву на касаційну скаргу про те, що позивачем були передані грошові кошти під час підписання договорів позики від 01 березня 2015 року, що стверджується не лише змістом договорів, а й змістом рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року у справі за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів недійсними, то вони є необґрунтованими. Зазначеним судовим рішення у позові ФОП ОСОБА_2 відмовлено, проте, зважаючи на предмети спору та доказування, суди у зазначеній справі не робили висновків про передачу спірних коштів за оспорюваними договорами.

Відповідно указане рішення не містить преюдиційних обставин, які мають значення для вирішення цієї справи.

Верховний Суд, пославшись на те, що письмова форма укладених між сторонами договорів від 01 березня 2015 року є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику, не врахував змісту укладених між сторонами договорів, які не містять приписів про фактичне передання коштів, як і не врахував положень закону про те, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, а у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним, і що сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Пославшись на те, що суд касаційної не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень, Верховний Суд не врахував, що тлумачення наявних у справі договорів позики є правом та обов`язком суду у разі наявності з приводу цього спору і це не є виходом за межі розгляду справи судом касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).

Висновки

Отже, за наслідками касаційного перегляду оскаржуваного судового рішення Верховний Суд мав підставиоскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Суддя: В. В. Яремко