Справа № 653/235/20
Провадження № 2/653/521/21
22 березня 2021 року Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого судді - Делалової О.М.,
при секретарі - Мироненко Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Генічеську в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду в вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на підставі договору купівлі-продажу належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . В даній квартирі зареєстровані відповідачі, які в ній не проживають фактично більше 10 років. Місцезнаходженні їх позивачу невідомо, засобів зв`язку немає, добровільно знятися з реєстрації вони наміру не мають, у зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідачі в судові засідання не з`явилися, відзив не подали, про причини неявки повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялись шляхом оголошення на веб-сайті судової влади.
Суд вважає, що існує достатньо підстав визначених ст.280 ЦПК України для проведення судового розгляду справи, без участі відповідачів, у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, за наявними у ній доказами та ухвалення за його результатом заочного рішення, відповідно ст. 282 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до копії Договору купівлі-продажу квартири від 07.04.1992 року - ОСОБА_1 належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно із довідкою Виконкому Генічеської міської ради від 15.01.2020 року - за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .
Відповідно до Акту про непроживання за адресою: АДРЕСА_1 , складеного депутатом міської ради Бубновим С. вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані відповідачі, але фактично в квартирі не проживають.
Разом з тим, копія договору купівлі-продажу квартири від 07.04.1992 року не може бути єдиним та належним доказом права власності позивача на квартиру, оскільки з моменту його укладення минуло 29 років, тому такі відомості можуть бути не актуальними. Витяг з реєстру нерухомого майна не надано. Оригінал договору купівлі-продажу від 07.04.1992 р. неможливо оглянути через неявку позивача. У зв`язку з викладеним у суду немає достатніх доказів про право власності за позивачем на теперішній час.
Також позивачем не надано жодного доказу про її спорідненість із відповідачами, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити підстави за якими відповідачі підлягають визнанню такими, що втратили право користування квартирою позивача.
Також, досліджуючи Акт про непроживання від 29.01.2020 року, судом вбачається, що в ньому не зазначено відомостей про те, з якого моменту відповідачі не проживають у квартирі позивача, а тому немає для суду доказового значення.
Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач як на підставу визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилається на ст.ст. 71, 72 ЖК України, однак в той же час зазначає, що відповідачі є її донька та правнуки, що може регулюватися вимогами ст. 405 ЦК України.
Доказів родинних стосунків позивача з відповідачами суду не надано.
Також, судом встановлено, що позивачем не представлено суду належних та допустимих доказів, які беззастережно ствердили відсутність відповідачів за місцем проживання понад 6 місяців, чи понад 1 рік до моменту звернення до суду із вказаним позовом.
Таким чином, визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та задоволення позову з наведених у ньому підстав є відповідно до вимог чинного законодавства передчасним.
Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов необґрунтований, непідтверджений жодними доказами.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 12, 76, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 280-283 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК України, суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду через Генічеський районний суд Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд судового рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків встановлених ст.ст. 284, 288 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 березня 2021 року.

Суддя Генічеського районного суду О. М. Делалова