Номер провадження: 22-ц/813/3609/21
Номер справи місцевого суду: 523/8599/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2021 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В. 28 листопада 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації (а.с. 2-5).

В обгрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 46,8 кв.м., загальною площею 63,5 кв.м. Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири №5 від 10 січня 2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Вказана квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_3 , з яким позивач домовився про те, що він, та його родич (відповідач по справі), на протязі тижня, після укладення договору, добровільно знімуться з місця реєстрації.

Однак, домовленість було виконано лише частково. На даний момент у квартирі зареєстрована відповідач, що підтверджується довідкою - випискою з домової книги про склад сім`ї від 07 травня 2019 року № 99, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Гідробудівельник».

Позивач зазначив, що добровільно вирішити спір, без звернення до суду не вбачається можливим, адже відповідач фактично проживає в іншому місці, та не виходить на зв`язок з Позивачем.

Позивач не є родичем відповідачу, та не бажає, щоб у його квартирі вона була зареєстрована, та мала право нею користуватися. Своїм житлом Позивач володіє і користується, але йому необхідно упорядкувати документи по оплаті комунальних послуг, зареєструватися у вказаній Квартирі, та вирішувати інші питання, як її власника. Поки у квартирі зареєстрована відповідач, вищевказане зробити проблематично.

Враховуючи зазначене, позивач просив його позов задовольнити, визнавши відповідача, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення (а.с. 56-58).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 60-65).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , більш ніж шість місяців та, відповідно, втратила право користування майном, як член колишнього власника майна.

Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитись зі вказаним висновком суду, з наступних підстав.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання.

Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя"- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи, власником квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 46, 8 кв.м., загальною площею 63,5 кв.м. є позивач по справі ОСОБА_1 . Даний факт підтверджується Договором купівлі-продажу квартири № 5 від 10 січня 2019 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-12).

На час розгляду справи судом, у квартирі також була зареєстрована відповідачка, що підтверджується Довідкою-випискою з домової книги про склад сім`ї від 07 травня 2019 року № 99, виданої Житлово-будівельним кооперативом «Гідробудівельник» (а.с. 13).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 членами однієї сім`ї не являються, у зв`язку із чим відповідач, як стороння особа для позивача, перешкоджає останньому належним чином користуватись і володіти належним йому нерухомим майном.

Після укладання договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2019 року та набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не укладав з ОСОБА_2 будь-якого договору на користування (найму), зберігання тощо, його майном.

В самому тексті договору купівлі-продажу квартири від 10 січня 2019 року також не передбачено надання будь-якого права відповідачу на користування або володіння квартирою, належною позивачу.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначена висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.

Згідно із частиною 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, права і обов`язки членів сім`ї власника будинку (квартири) регулюються статтями 156, 157 ЖК України, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК України, а також главою 59 ЦК України.

Враховуючи вищевказані обставини, та те що сторони у справі не є членами однієї родини, між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, колегія суддів доходить висновку про те, що ОСОБА_2 , залишаючись зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , є сторонньою для нього особою, яка перешкоджає позивачу належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушує його права, як власника.

Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 29 січня 2018 року у справі №766/1955/16-ц (провадження № 61-755 св 18)ю.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Що стосується вимог позову ОСОБА_1 про та зняття з реєстрації ОСОБА_2 , то колегія суддів зазначає наступне.

У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог:

1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи померлою.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.

З викладеного слідує, що суд не здійснює зняття особи з місця реєстрації, а лише визнає особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Після набрання судового рішення законної сили, власнику житлового приміщення необхідно звернутись з рішенням суду та заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи до органів реєстрації: до виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, за місцезнаходженням житлового приміщення, або до центру надання адміністративних послуг за місцезнаходженням житлового приміщення, в якому зареєстрована особа.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, не можуть бути задоволені судом.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Також, на підставі положень ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 підлягає стягненню, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в сумі 1 014, 20 гривень.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстрації - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі у розмірі 1 014, 20 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 березня 2021 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе