ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/1623/21

Апеляційне провадження № 22-ц/813/8410/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 квітня 2021 року, постановлене під головуванням судді Кріль Х.С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (а.с.1-4).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідачка підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 14 грудня 2020 року має заборгованість у розмірі 29 117,29 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 23 302,21 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 5 815,08 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-4).

Справа розглянута у заочному порядку (а.с.91).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 08 квітня 2021 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 23 листопада 2018 року у розмірі 23 302,21 грн. та судовий збір в сумі 1 816 грн. У решті позову відмовлено (а.с.92-96).

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідачки на користь банку 23 302,21 грн. - тіло кредиту, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованість за простроченими відсотками 5 815,08 грн., суд першої інстанції виходив із того, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази, які б вказували на те, що між сторонами по справі належним чином узгоджений обов`язок відповідача зі сплати на користь АТ КБ «Приватбанк» відсотків за користування кредитними коштами. Згідно анкети-заяви, що підписана відповідачко, відсутня умова про розмір процентної ставки. Умови та правила надання банківських послуг і Витяг з Тарифів не містять підпису відповідачки, тому не приймаються судам до уваги, а наданий суду паспорт споживчого кредиту не є належним доказом погодження сторонами істотних умов кредитного договору, оскільки містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану вартість кредиту, підписаний після підписання анкети-заяви та є чинним лише в період з 06 по 21 лютого 2019 року.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.101-107).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору. Вказувала, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та користувався кредитним лімітом банку, що підтверджується випискою про рух коштів, а також прослідковується у розрахунку заборгованості. Відсутність підпису боржника на відповідних умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору. Крім анкети-заяви, відповідачем було підписано паспорт споживчого кредиту, згідно умов якого відповідач був ознайомлений зокрема про процентну ставку в межах та поза межами пільгового періоду. Вказаний паспорт не був врахований судом першої інстанції. Зазначала, що у даній справі відповідач не заперечувала факт отримання кредитних коштів та їх користування. Суд, не погодившись з розрахунком банку, не навів в рішенні суду свій розрахунок. Зазначала, що у даній справі відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.9-10).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

У заяві позичальника домовленості сторін щодо встановлення строку дії договору немає. Підписана відповідачем анкета-заява не містить відомостей про те, яку саме кредитну картку бажає отримати відповідач, в ній також не зазначено конкретної суми кредитного ліміту.

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту (а.с.11-12).

В той же день (06 лютого 2019 року) здійснений старт карткового рахунку та встановлено кредитний ліміт на рівні 29 000 грн., який згодом неодноразово змінювався у бік зменшення та 01 липня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 0 грн. (а.с.7).

В той же день (06 лютого 2019 року) ОСОБА_1 відкрита картка з номером НОМЕР_1 , строком дії до січня 2023 року. Інші картки не видавались (а.с.8).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 23 листопада 2018 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 14 грудня 2020 року наявназаборгованість у розмірі 29 117,29 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 23 302,21 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 5 815,08 грн.(а.с.5-6).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог крім зазначений документів також додані: виписка з рахунку, Умови та правила надання банківських послуг, витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.13, 14-59,69-71).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

Апеляційний суду відповідно до правил ч.1 ст.367 ЦПК України переглядає рішення суду лише в частині відмови суду у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків за кредитним договором.

Так, в анкеті-заяві позичальника від 23 листопада 2018 року процентна ставка не зазначена.

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 підписала паспорт споживчого кредиту, в якому містяться дані кредитодавця, основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача та інші умови по кредитній картці «Універсальна» та «Універсальна Голд» (а.с.11-12).

Пунктом 3 паспорту споживчого кредиту визначено основні умови кредитування відновлювальної кредитної лінії, шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитній картці до 50 000 грн. (по картці «Універсальна») та до 75 000 грн. (по картці «Універсальна Голд»), наданого на споживчі потреби, та встановлено строк договору і кредитування до 240 місяців з процентною ставкою за межами пільгового періоду 43,2 % відсотків річних (по картці «Універсальна») та 42% річних (по картці «Універсальна Голд»).

Відповідно до порядку повернення кредиту, передбаченого п.5 паспорту споживчого кредиту, встановлено розмір платежів та їх сплату, що здійснюється щомісяця до 25 числа поточного місяця в розмірі 5% від заборгованості на кінець попереднього місяця, але не менше 100 грн.

Згідно з п. 6 вказаного паспорту споживчого кредиту процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту складає 86,4 %. по картці «Універсальна» або 84 % по картці «Універсальна Голд».

Зазначений паспорт споживчого кредиту є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

З матеріалів же справи вбачається, що паспорт споживчого кредиту був підписаний ОСОБА_1 06 лютого 2019 року, тобто після підписання анкети-заяви від 23 листопада 2018 року, на що суд першої інстанції звернув належну увагу.

Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року та діяв на час підписання ОСОБА_1 та позивачем паспорту споживчого кредиту, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 9 Закон України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Так, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з ч.3 цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону).

Частиною 3 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» визначено інформацію, що надається кредитодавцем споживачу, також і в разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку (п. 12).

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 06 лютого 2019 року паспорту споживчого кредиту, який відповідає формі та змісту, визначеного для нього додатком 1 Закону України «Про споживче кредитування», АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит.

Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.

Однак, матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в даній справі після підписання паспорту споживчого кредиту (06 лютого 2019 року), а додана позивачем до позову Анкета-заява, підписана відповідачем, та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умов та правил надання банківських послуг не є договором про споживчий кредит в розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, паспорт споживчого кредиту відповідно до Закону України «Про споживче кредитування» є інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит, який повинен відповідати формі, визначеній ст.13 цього Закону.

Посилання позивача на те, що підписаний паспорт споживчого кредиту свідчить про погодження всіх істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке:

- анкета-заява не містить відомостей про те, яку саме картку отримала відповідачка, не зазначено розміру кредитного ліміту,

- позаяк паспорт споживчого кредиту одночасно містить умови щодо кредитування двома кредитними продуктами у вигляді кредитних карт «Універсальна» та «Універсальна Голд», і не зазначено, якою саме карткою користувалась відповідачка;

- паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, яка зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною з 06 лютого 2019 року до 21 лютого 2019 року;

- поряд з цим, зі змісту споживчого паспорту слідує, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо,

- у паспорті споживчого кредиту відсутні дані щодо фактичного ліміту, встановленого на конкретній кредитній картці, також зазначено, що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування та припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься чинним протягом погодженого строку;

- банкне надав доказів на підтвердження того, яку саме кредитну картку (тип кредитного продукту) було отримано відповідачкою.

Отже, зазначений паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню основного кредитного договору з позичальником і сам по собі не може вважатися умовами кредитного договору чи його частиною до укладення основного договору про споживчий кредит, якого між сторонами укладено не було, а надана позивачем анкета-заява про приєднання до банківських послуг від 23 листопада 2018 року та витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг, не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів і з Умов розуміла відповідачка та ознайомилась і погодилась з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, з наданого позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» неможливо встановити який саме тариф передбачений для картки, що надана ОСОБА_1 та, відповідно, на яких умовах укладався кредитний договір, оскільки в наданому витягу наведено 4 різновиди тарифів (а.с.13).

Положення ст.ст.12,76,77,81 ЦПК України передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Оскільки позивачем не надано доказів про обумовленість сторін у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 5 815,08 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність з боку відповідача жодних заперечень щодо факту отримання кредитних коштів та їх користування, що свідчить про згоду з усіма умовами договору є необґрунтованими з огляд на таке.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута у заочному порядку, відповідач не подавав відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що він погодився з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідача проти заявлених до нього вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останнім таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення та не підтверджені будь-якими доказами.

Крім того, аналізуючи надані суду розрахунки заборгованості, вбачається, що заборгованість за нарахованими відсотками була включена банком до іншої складової заборгованості тіла кредиту. Зокрема, в графі «Відсотки погашені за рахунок кредиту» зазначені суми нарахованих відсотків, які включені до тіла кредиту (а.с.5-6).

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до загрози економічної небезпеки для країни не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконного не наведення судом свого розрахунку, не ґрунтуються на законі, оскільки суд відмовив у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками у повному обсязі за недоведеністю.

Також слід зазначити, що факт використання кредитних коштів, часткове погашення заборгованості не свідчать про те, що між сторонами було погоджено усі істотні умови договору і що відповідач погодився на нарахування відсотків у порядку та розмірах, на якому наполягав позивач у позовній заяві.

Враховуючи зазначене, посилання позивача на висновки, які містяться у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц є безпідставними. При цьому, за результатами касаційного перегляду справу № 284/157/20-ц передано на новий розгляд до суду першої інстанції. А винесення судом касаційної інстанції постанови про скасування рішень судів попередніх судових інстанцій із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції не означає остаточного вирішення спору в справі й застосування норм матеріального права для вирішення спору по суті.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками відповідають фактичним обставинам справи. Судове рішення ухвалене на підставі наявних у матеріалах справи доказів, з додержанням норм матеріального і процесуального права, що у відповідності до норм ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 08 квітня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: