ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/14616/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/6511/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 листопада 2020 року, постановлене під головуванням судді Кузнецової В.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 03 жовтня 2010 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг. Крім того, 03 жовтня 2010 року відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 02 липня 2020 року має заборгованість у розмірі 24 117,77 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 17 986,36 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 6 131,41 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-4).

Справа розглянута у заочному порядку (а.с.98).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 17 листопада 2020 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 03 жовтня 2010 року у розмірі 17 986,36 грн. та судовий збір в сумі 1 567,67 грн. (а.с.99-104).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у сумі 17 986,36 грн., що фактично отримані відповідачем та не повернуті банку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у сумі 6 131,41 грн., суд виходив з того, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві не містяться умов про нарахування відсотків, а надані суду Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті судом до уваги, оскільки не підписані відповідачем.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник Крилова О.Л. в інтересах АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просила судскасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.108-113).

Скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; не встановив дійсні права та обов`язку сторін, які випливають з кредитного договору; не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що відповідачем було підписано довідку про умови кредитування, в якій зазначена, крім іншого, базова відсоткова ставка за користування кредитом 2,5% на місяць, тобто сторонами погоджено всі істотні умови договору, на що суд першої інстанції уваги не звернув. Зазначає, що позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 не вірно взята судом до уваги. Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення відсотків, суд порушив вимоги ст.ст.1046,1048 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні, з огляду на таке.

Враховуючи часткове оскарження судового рішення, апеляційним судом у відповідності до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту не переглядається.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 03 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.47).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором до його укладення, погодився з його умовами.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна». При цьому в графі «Бажаний кредитний ліміт» проставлений прочерк. Будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника анкета не містить.

Колегією суддів звернута увага, що в анкеті-заяві у розділі «Відмітка банку» про перевірку правильності та достовірності відомостей, проведення ідентифікації клієнта зазначена дата «03.11.2011», в той час як заява підписана відповідачем «03.10.2010».

Разом з анкетою заявою, 03 жовтня 2010 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій визначено тип картки; пільговий період, валюта карткового рахунку, базова відсоткова ставка на рівні 2,5 % в місяць; строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, що наступного за звітним, розмір неустойки тощо (а.с.48).

Старт карткового рахунку здійснений 03 листопада 2010 року, згодом розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався. 13 жовтня 2017 року встановлено кредитний ліміт на рівні 14 000 грн. (а.с.45).

В той же день (03 листопада 2010 року) ОСОБА_1 відкрита картка з номером НОМЕР_1 , строком дії до червня 2014 року. В подальшому надано ще 5 карток:

- НОМЕР_2 строком дії до липня 2015 року;

- НОМЕР_3 строком до квітня 2016 року;

- 501784 строком до листопада 2017 року;

- 313607 строком до квітня 2021 року;

- 880898 строком до липня 2023 року (а.с.46).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 03 жовтня 2010 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 02 липня 2020 року наявназаборгованість у розмірі 24 117,77 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 17 986,36 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 6 131,41 грн. (а.с.5-20).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог також додані виписка з рахунку, Умови та правила надання банківських послуг (а.с.21-44, 49-72).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

В анкеті-заяві позичальника від 03 жовтня 2010 року процентна ставка не зазначена, однак вона визначена у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 03 жовтня 2010 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с.48).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору, які суд першої інстанції не прийняв до уваги, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент підписання анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч.1 ст.634 ЦК України (щодо договору приєднання), оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» у період - з часу виникнення спірних правовідносин (03 жовтня 2010 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (31 серпня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, висновки якої щодо застосування норм права в силу положень ч.4 ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору.

Тому витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, які не містять підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 жовтня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети.

Однак, ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, сторони обумовили у письмовому вигляді в довідці про умови кредитування від 03 жовтня 2010 року, якій суд першої інстанції не надав оцінки (а.с.48).

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 03 жовтня 2010 року та довідки: про умови кредитування, про видачу кредитних карток та встановлення/зміни кредитного ліміту; виписку про рух коштів, за якою позичальник ОСОБА_1 протягом спірного періоду використовував отримані від банку гроші, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладення сторонами кредитного договору від 03 жовтня 2010 року, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.

Підписавши довідку про ознайомлення із умовами кредитування, відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування, які передбачали сплату процентів за користування кредитними коштами, відповідальність за невиконання зобов`язання, а також відповідальність у вигляді штрафів за порушення сплати обов`язкових платежів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, суд зазначив, що у заяві від 03 жовтня 2010 року не зазначена процентна ставка.

Однак, вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, оскільки відповідно до довідки про умови кредитування сторони обумовили та погодили розмір відсоткової ставки, а саме 2,5 % на місяць (30 % річних) на залишок заборгованості (а.с.48).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при вирішенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 щодо стягнення відсотків за користування кредитом, оскільки сторони погодили та досягли згоди з усіх істотних умов кредитування, що підписані особисто позичальником ОСОБА_1 03 жовтня 2010 року (а.с.47,48).

Разом з тим, дослідивши та проаналізувавши розрахунок заборгованості, доданий позивачем до позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за простроченими відсотками, з огляду на таке.

У розрахунку заборгованості банк не використовує процентну ставку 2,5 %, яка була погоджена сторонами у довідці від 03 жовтня 2010 року, а використовує: процентну ставку - 3,5 %; процентну ставку при порушенні умов кредитування - 7 %; процентну ставку на прострочений кредит - 84 %, 42 % річних, при цьому жодних належних та допустимих доказів встановлення та узгодження з клієнтом такої відсоткової ставки банком суду не надано (а.с.19-20).

У довідці про умови кредитування зазначена базова відсоткова ставка 2,5 % на місяць, утім такою процентною ставкою банк не обґрунтовує свої позовні вимоги.

Відсоткова ставка на рівні 84 % та 42 % також не була узгоджена сторонами при підписанні анкети-заяви або довідки.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок заборгованості по прострочених процентах не відповідає вимогам закону та умовам укладеного між сторонами договору, оскільки банк не мав права в односторонньому порядку здійснювати підвищення відсоткової ставки за кредитом.

В апеляційній скарзі банк зазначає, що сторонами погоджено відсоткову ставку у розмірі 2,5 % на місяць, але вимог про стягнення відсотків у зазначеному розмірі банк не пред`явив. Свої позовні вимоги таким розміром відсотків банк не обґрунтовував.

З позовної заяви вбачається, що заборгованість за нарахованими відсотками складає 0 грн., заборгованість за простроченими відсотками 6 131,41 грн. При цьому, обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, банк в позовній заяві послався на п.2.1.1.2.12. в редакції Умов та Правил, що почала діяти з 01 березня 2019 року, не зазначаючи норму ст.1048 ЦК України, на положення якої посилається в апеляційній скарзі (а.с.2).

Утім наведені Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку, позичальником не підписані, тому судом не приймаються до уваги з підстав, що наведені вище.

Відтак, позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 6 131,41 грн. є недоведеними та необґрунтованими.

Крім того, аналізуючи надані суду розрахунки заборгованості, вбачається, що заборгованість за нарахованими відсотками була включена банком до іншої складової заборгованості тіла кредиту. Зокрема, в графі «Відсотки погашені за рахунок кредиту» зазначені суми нарахованих відсотків, які включені до тіла кредиту.

Позивачем зазначено, що заборгованість відповідача за простроченими відсотками станом на 02 липня 2020 року становить 6 131,41 грн. Зазначені прострочені відсотки були нараховані банком за період з 01 липня 2019 року по 02 липня 2020 року. Вказана сума процентів нарахована як на фактичні витрати кредитних коштів, так і на суму нарахованих відсотків, що включені до тіла кредиту (а.с.19-20).

Отже, наданий суду розрахунок не може бути прийнятий до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що до спірних правовідносин не застосовується правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Зазначені доводи позивача, зводяться до того, що відсутність заперечення позовних вимог з боку відповідача свідчить про його згоду із цими вимогами.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, відсутність заперечень відповідача щодо укладення договору кредиту на вказаних умовах не заперечує застосуванню згаданої правової позиції Великої Палати, ухваленої при аналогічних обставинах справи щодо порядку укладення договору кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не подавав відзиву із запереченнями щодо позовних вимог або із визнанням таких вимог в порядку, передбаченому ст.ст. 178, 180 ЦПК України, а тому відсутні підстави стверджувати, що він погодився з позовом.

Принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона, на яку покладено тягар доказування, стверджує, а інша сторона не надала заперечень.

Відсутність у матеріалах справи заперечень відповідача проти заявлених до нього вимог не може свідчити про беззаперечне визнання останнім таких вимог.

Крім того, відповідач має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо факту порушення умов договору кредиту та їх змісту, які перебувають в межах предмету доказування, лише у разі їх доведеності позивачем. При недоведеності цих юридичних фактів покладення на відповідача обов`язку їх спростування є надмірним процесуальним тягарем, який не відповідає принципу змагальності, передбаченому у ст. 12 ЦПК України.

Не приймаються апеляційним судом доводи позивача в апеляційній скарзі, що суд оскаржуваним рішенням призводить до нехтування принципами платності кредитного договору та наносить істотну шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави, оскільки вони не підтверджені будь-якими доказами, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову. Наведені доводи носять загальний характер, не спростовують законності та обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної частини.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з мотивувальною частиною оскаржуваного судового рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків, а тому вона підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини рішення суду першої інстанції в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 17 листопада 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог змінити в його мотивувальній частині, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, та залишити без змін в його резолютивній частині.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: