ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/1131/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю: представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/31277/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року (суддя Бондарчук В.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення представників учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначала, що з 19 вересня 2015 року вони перебували з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2019 року у справі № 596/1429/19.

Вказує, що в період шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу від 02 квітня 2018 року було набуто у власність нежитлове приміщення, загальною площею 48,2 кв.м. по АДРЕСА_1 та транспортний засіб Volkswagen Jetta, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , торгівельне обладнання - вітрина з охолодженням в кількості 2 шт., автомат для приготування кави SAECO вартістю 26150 грн.

В той час як сторони почали проживати окремо відповідач ОСОБА_2 відчужив спільний автомобіль без її згоди на користь батька.

Дійти згоди щодо розподілу спільного майна сторони не можуть, а тому позивач змушена звернутись до суду. У позові просила визнати за нею право власності на 1/2 нежитлового приміщення загальною площею 48,2 кв.м. по АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 254 589 грн компенсації різниці у вартості виділеного майна.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.

В обґрунтування зустрічного позову вказував, що з 19 вересня 2015 року по 13 жовтня 2019 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . З жовтня 2013 року по лютий 2018 року він майже постійно перебував у США, де займався підприємницькою діяльністю. Частину зароблених ним за кордоном коштів він передавав особисто ОСОБА_1 на її утримання та утримання спільної доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Іншу частину зароблених коштів в розмірі 30400 доларів США він за допомогою переказів по міжнародній системі «MoneyGram» адресно пересилав як подарунок та матеріальну допомогу батьку ОСОБА_4 .

Зазначав, що під час одного з його короткочасних перебувань в Україні ОСОБА_4 зробив йому подарунок в честь дня народження та надав кошти для купівлі автомобіля Volkswagen Jetta, 2016 року випуску номер кузова НОМЕР_1 , вартість якого на момент придбання становила 478 500 грн.

Згодом батько надав йому кошти і на придбання у квітні 2018 року нежитлового приміщення для здійснення ОСОБА_2 підприємницької діяльності.

А тому, ОСОБА_2 вважає, що нежитлове приміщення загальною площею 48,2 кв.м. по АДРЕСА_1 та транспортний засіб Volkswagen Jetta, 2016 року випуску № кузова НОМЕР_1 придбані виключно за його особисті кошти і є його особистою приватною власністю.

В ході розгляду справи позивач за первісним позовом ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги, та просила також стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину спільних сумісних коштів, що були витрачені без згоди іншого подружжя в розмірі 8 550 доларів США в гривневому еквіваленті станом на день стягнення.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 року було прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано із первісним позовом в одне провадження.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2021 року позовні вимоги за первісним позовом в частині вимог щодо стягнення половини вартості торгівельного обладнання - вітрин з охолодження 2 шт, автомату для приготування кави було залишено без розгляду за заявою представника позивача-відповідача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення, загальною площею 48,2 кв.м., що по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію половини ринкової вартості відчуженого автомобіля марки Volkswagen Jetta, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , білого кольору, який було відчужено 10 серпня 2019 року, в сумі 158 383 грн 35 коп. В задоволенні решти вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2 572 грн 81 коп. Зобов`язано Управління державної казначейської служби в Хмельницькому районі повернути ОСОБА_1 зайво сплачену суму судового збору 959 грн 42 коп на підставі квитанції № 25021603 від 27 січня 2020 року Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову щодо стягнення 8550 доларів США, просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує, що в період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , останнім було перераховано грошові кошти в загальному розмірі 17100 доларів США на користь його батька ОСОБА_4 . Зазначає, що дані грошові кошти були відчужені ОСОБА_2 у час перебування у зареєстрованому шлюбі без її згоди та відома, а факт існування вказаних вище грошей ОСОБА_2 приховав. Вважає, що судом помилково прийнято в якості доказу покази свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є батьками відповідача-позивача, та які прямо зацікавлені в результаті вирішення справи на користь сина.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою. Посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували, те, що без використання зароблених ОСОБА_2 в період роботи за кордоном коштів було б можливим, зокрема, придбання спірного майна.

В судовому засіданні представник позивача-відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 ОСОБА_7 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

За змістом апеляційної скарги, рішення в частині задоволення первісних позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 8 550 доларів США, як половини коштів, що були перераховані ОСОБА_2 без її згоди та відома на користь його батька ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що спільне майно подружжя було набуто в тому числі і за рахунок коштів отриманих та переведених на територію України на ім`я батька відповідача-позивача - ОСОБА_4 , доказів того, що ОСОБА_2 мав інші заощадження та вказані гроші були використані не в інтересах сім`ї надано не було.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 19 вересня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 12 вересня 2019 року у справі №596/1429/19 (а.с. 7).

Відповідно до довідки Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 10.12.2019 № 114, за період з грудня 2013 року по 13.02.2018 ОСОБА_4 отримувались перекази по міжнародній платіжній системі «MoneyGram» від ОСОБА_2 із-за кордону на загальну суму 30400 доларів США (а.с. 60-61).

Згідно з ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) та відповідно до вимог статті 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один і з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до положень ч. 1ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з вимогами ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України, інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/32404/14-ц.

У п. п. 23, 24 вказаної постанови Пленуму ВСУ судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції правильно встановив, що зароблені ОСОБА_2 за кордоном та переведені на територію України кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, які були використані для придбання спільного рухомого та нерухомого майна. При цьому, позивач не надала суду належних та допустимих доказів про використання спірних коштів не для задоволення потреб сім`ї, а на інші потреби, без відома та проти її волі. А тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог щодо їх поділу.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновок суду і впливали на його законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом у даній справі.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай