КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/5370/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

16 червня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, де просив

визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 28.02.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-176, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000

визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 від 18.03.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим номером 333, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000,

скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень ( з відкриттям розділу ), індексний номер: 34088232 від 01.03.2017 року 12:59:55, ОСОБА_5 , Державне підприємство «СЕТАМ», м. Київ, щодо права власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 19255938,

визнати за громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 був власником нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, його єдиним спадкоємцем є ОСОБА_2 .

При оформленні спадкових прав, позивач дізнався, що 28 лютого 2012 року вказане нерухоме майно відчужено на користь ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу.

Позивач зазначає, що вказаний договір має ознаки підробленого, тому, виходячи із приписів ст.ст. 203, 215 ЦК України, просить, окрім іншого, визнати недійсними вищевказані договори купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 28.02.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-176, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 від 18.03.2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим номером 333, реєстраційний номер об?єктанерухомого майна: 000.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень ( з відкриттям розділу ), індексний номер: 34088232 від 01.03.2017 року 12:59:55, ОСОБА_5 , Державне підприємство «СЕТАМ», м. Київ, щодо права власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 19255938.

Визнано за громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 4 440 грн 50 коп з кожного.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 ( а.с. 14 т. 1 ).

За життя ОСОБА_4 був власником нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.06.2000 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. ( а.с. 55 т. 1 ).

Також суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи містяться копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстровим номером 7-176, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , згідно п. 1 якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_7 - купив нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.12 т. 1 ), та договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим номером 333, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно змісту п. 1 якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 - купив нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 13 т. 1 ).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 , який є рідним братом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та єдиним спадкоємцем після його смерті, зазначає, що договір купівлі-продажу від 28 лютого 2012 року має бути визнаний судом недійсними на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України, з огляду на відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на його укладення, а також з огляду на ту обставину, що останній має ознаки підроблення.

Суд першої інстанції встановив, що з копії договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстровим номером 7-176, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , вбачається, що на останньому міститься відтиск печатки Державної нотаріальної контори № 7 ( а.с. 12 зворот т. 1 ).

20 листопада 2020 року Другою київською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду від 28.07.2020 року надано відповідь, згідно якої 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстровим номером 7-176 ( бланк серії ВРН № 814483 ), згідно даних реєстру для вчинення нотаріальних дій, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не посвідчувався.

Згідно даних реєстру для вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори був використаний бланк серії ВРН № 814483 для посвідчення договору дарування квартири.

В подальшому, 1 березня 2017 року державним реєстратором ДП «СЕТАМ» Франчик З.А. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення № 23 у будинку АДРЕСА_3 ( а.с. 17-18 т. 1 ).

Крім того, 18 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нежитлове приміщення.

За вказаних вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , від 28.02.2012 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 1-176, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000, та договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 від 18.03.2017 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. за реєстровим номером 333, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 000, а тому позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права та їх обтяжень ( з відкриттям розділу ), індексний номер: 34088232 від 01.03.2017 року, щодо права власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 19255938, є такою, що також підлягає задоволенню.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи те, що у позивача ОСОБА_2 існують перешкоди для оформлення спадкових прав після смерті брата ОСОБА_4 у нотаріальному порядку, оскільки внаслідок протиправних дій третіх осіб майно, що належало спадкодавцю ОСОБА_4 вибуло з його володіння поза його волею, а правовстановлюючі документи на майно у позивача відсутні, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 53,5 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не врахування правових висновків Верховного Суду при його ухваленні.

При цьому, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року - залишити без змін ( а.с. 203-215 т. 1 ).

Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу, вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенів постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до Інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.06.2020, згідно з даними реєстрових книг Бюро, нежилі приміщення загальною площею 53,50 кв.м., за адресою: будинок АДРЕСА_3 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. від 06.06.2000 № Г-4418 ( а.с. 55, 141, 228 т. 1 ).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 14 т. 1 ).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В., спадкоємцем на все майно ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилося і з чого б не складалося, є його рідний брат - гр. Республіки Білорусь - ОСОБА_2 ( а.с. 15 т. 1 ).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. від 22 січня 2020 року вих. № 8/02-14, ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем до майна померлого ОСОБА_4 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом щодо заявленого майна ( а.с. 16 т. 1 ).

При цьому, 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. посвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 купив нежитлове приміщення за № 23, що знаходиться у будинку за АДРЕСА_3 , який зареєстровано в реєстрі за № 7-176 та посвідчено печаткою Державної нотаріальної контори № 7 ( а.с. 12 т. 1 ).

01 березня 2017 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34088232, державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_5 , ДП «СЕТАМ», провела державну реєстрацію права власності, форма власності приватна на нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_3 за ОСОБА_3 ( а.с. 97 т. 1 ).

20 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. посвідчено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 - купив нежитлове приміщення за № 23, що знаходиться у будинку за АДРЕСА_3 , який зареєстровано в реєстрі за № 333 ( а.с. 13, 109-110 т. 1 )

При цьому, 18 березня 2017 року рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 34327701, державний реєстратор прав на нерухоме майно приватний нотаріус Бригіда В.О., Київський міський нотаріальний округ м. Київ, провів державну реєстрацію права власності, форма власності приватна на нежитлове приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( а.с. 121 т. 1 ).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.05.2020 року № , 1 березня 2017 року державним реєстратором ДП «СЕТАМ» Франчик З.А. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення № 23 у будинку АДРЕСА_3 .

Також з вказаної інформаційної довідки вбачається, що 18 березня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригіда В.О. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення № 23 у будинку АДРЕСА_3 ( номер запису про право власності 19503850 ), підставою для проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно вказано договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, серія та номер 333, виданий 18.03.2017 року, видавник Бригіда В.О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу.

Крім того, відповідно до інформації про державну реєстрацію обтяжень, 29.03.2017 року державним реєстратором департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради ( Київської міської державної адміністрації ) Янович І.Я. проведено державну реєстрацію обтяження зазначеного нерухомого майна, зокрема, арешт нерухомого майна, на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва № 755/4255/17 від 21.03.2017 ( а.с. 17-18 т. 1 ).

Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2017 року у справі № 755/4255/17, на підставі клопотання слідчого Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Сіренка А.В., про накладення арешту шляхом заборони відчуження майна ( кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003757 від 18.03.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України ), накладено арешт, шляхом заборони відчуження нерухомого майна на житлове приміщення АДРЕСА_2 ( а.с. 19-20 т. 1 ).

Листом від 20.11.2020 № 7233/01-16 Друга київська державна нотаріальна контора на ухвалу суду від 28.07.2020 повідомила, що 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстровим № 7-176, згідно даних з реєстру для вчинення нотаріальних дій, договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не посвідчувався.

Крім того, згідно даних реєстру для вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори був використаний бланк серії ВРН № 814483 для посвідчення договору дарування квартири, а не посвідчення оскаржуваного правочину ( а.с. 139, 141 т. 1 ).

З метою вирішення спору щодо зазначеного спадкового майна 16 червня 2020 року позивач звернувся до місцевого суду із зазначеними вимогами, за якими 01 грудня 2020 року ухвалено рішення, яке оспорено ОСОБА_1 ( а.с. 1-7, 48, 144-150, 164-173 т. 1 ).

При вирішенні зазначеного спору між сторонами суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне правове обґрунтування свого рішення.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору ( стаття 638 ЦК України ).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування рішення про державну реєстрацію прав та записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ).

За статтею 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( статті 1218 ЦК України ).

Згідно ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця ( ч.1 ст.1221 ЦК України ).

Відповідно до ч. 1,3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з положеннями ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, як правильно встановлено судом першої інстанції, оспорюваний позивачем договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., має відтиск печатки іншої нотаріальної контори - Державної нотаріальної контори № 7.

При цьому, державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. за реєстровим № 7-176, згідно даних реєстру для вчинення нотаріальних дій державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори був використаний бланк серії ВРН № 814483 для посвідчення договору дарування квартири, а не посвідчення оскаржуваного правочину ( а.с. 139, 141 т. 1 ).

При таких обставинах, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідченого нотаріусом 28 лютого 2012 року недійсним, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується й суд апеляційної інстанції, про невідповідність вимогам закону оспорюваного вищевказаного договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, а тому наявні правові підстави для визнання його недійсним, відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, задоволення вимог про скасування рішення про його державну реєстрацію та визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 .

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного суду від 05 травня 2020 року, за змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13 травня 1980 року у справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішенні від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14 - 144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (№ 12-304гс18).

Таким чином, враховуючи зміст права позивача, характер його ( права ) порушення та спричинені цими діяннями наслідки, положення ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, обраний ним спосіб захисту, на переконання апеляційного суду, є ефективним.

Наявність державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірне майно, на підставі наведеного та на переконання апеляційного суду, не є перешкодою для застосування такого способу захисту, який обрав позивач і з яким погодився суд другої інстанції, оскільки той не позбавлений можливості в майбутньому застосувати належний спосіб захисту своїх інтересів у відповідності до чинного законодавства.

Таким чином, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема, ч. 9 ст. 83, ст.ст. 95, 175, 177, ч. 1-4 ст. 185, 216, 256, 257, 263, ч. 2 ст. 376 ЦПК України, ст.ст. 267, 268, 387, 388, 392, 396, 1218 ЦК України, ст.ст. 2, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.ч. 1, 5, 6 ст. 14, ч.ч. 1, 2 ст. 25 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також неврахування зазначених ним правових висновків Верховного Суду при його ухваленні, з точки зору суду другої інстанції, частково підтвердились зазначеними судом апеляційної інстанції доказами, які віднесені ним до числа належних, допустимих, достовірних та достатніх згідно положень ст.ст. 77-80 ЦПК України лише в частині скасування договору купівлі-продажу майна від 18 березня 2017 року.

Окрім іншого, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що суд першої інстанції помилково не застосував до спірних відносин положення ст. 216 ЦПК України, але на переконання суду апеляційної інстанції, положення ст. 216 ЦПК України, які регламентують обов`язки осіб, присутніх у залі судового засідання, не мають відношення до предмета спору.

Доводи зазначені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі щодо спливу позовної давності ( а.с. 176-177 т. 1 ), не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, т.я. правового значення не мають у зв`язку з триваючим порушенням прав позивача.

Інші доводи апеляції, зокрема, про те, що у справі відсутні документи або відомості згідно із якими позивач міг би офіційно отримати копію оскаржуваного договору у встановлений законом спосіб, суд не дослідив оригіналу оскаржуваного договору, позивачем не повністю сплачено судовий збір, що позовну заяву подано особою, яка не має права її підписувати, з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для задоволення заявлених апеляційних вимог і не спростовують законності та обґрунтованості частини оскаржуваного судового рішення, з яким погодився апеляційний суд.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання недійсними наступних договорів щодо перепродажу майна, які були укладені після визнаного недійсним ( нікчемним ) першого договору в ланцюжку, з огляду на неефективний спосіб захисту прав позивача.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині, оскільки, заявлені вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 березня 2017 року не відповідають ефективному способу захисту, крім того, спадкодавець за життя, правонаступником якого є позивач, не був стороною оскаржуваного ним договору купівлі-продажу майна від 18 березня 2017 року.

При цьому, порушені права позивача, на переконання суду апеляційної інстанції, будуть відновлені у повній мірі, враховуючи заявлені вимоги, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 лютого 2012 року, скасування рішення про його державну реєстрацію, визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , які суд визнав законними та обґрунтованими.

Доводи апелянта про неповідомлення його місцевим судом про день та час слухання справи, з точки зору суду другої інстанції, не є правовою підставою для зміни чи скасування частини судового рішення, яка визнана законною та обґрунтованою, оскільки ОСОБА_1 у повній мірі використав свої процесуальні права в апеляційній інстанції.

Окрім цього, матеріали справи містять докази його повідомлення про день, час, місце слухання справи та надсилання процесуальних документів за місцем реєстрації ( а.с. 53, 78, 133, 174 т. 1 ).

І, насамкінець, права та інтереси ОСОБА_1 заявленими позовними вимогами, які підлягають до задоволення, не порушуються.

Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції лише в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 березня 2017 року, стягнення судового збору, в т.ч. і з метою захисту прав та інтересів апелянта, та ухвалення за цими вимогами нового судового рішення, на підставі положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального та процесуального права, про залишення їх без задоволення.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 8 881,60 (( 720 000 х 1 : 100 ) + 2 102 х 0,4 х 150 : 100 х 2 )) грн відповідно до квитанції № ПН3797512 від 16.06.2020 ( а.с. 7 т. 1 ), а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 1 261,20 ( 2 102 х 0,4 х 150 : 100 ) грн пропорційно до задоволених вимог у відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 77-82, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на майно, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 березня 2017 року, стягнення судового збору скасувати і ухвалити за цими вимогами нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майна від 18 березня 2017 року залишити без задоволення.

Рішення суду в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 28 лютого 2012 року, скасування рішення про його державну реєстрацію, визнання за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 8 881,60 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261,20 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: Г.І. Мостова

Є.М. Суханова