Номер провадження: 22-ц/813/1825/21
Номер справи місцевого суду: 509/4142/17
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,

при секретарі: Сіваченко Д.Р.,

за участю: адвоката позивача ОСОБА_1 - Черепова Д.В.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 - Безродної І.В. ,

у відкритому судовому засіданні переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого зазначив, що 01 серпня 2006 року між ним, ОСОБА_1 , та ОСОБА_4 було укладено усний попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов`язався передати йому у власність земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 та належить йому на праві приватної власності, а він зобов`язався прийняти земельну ділянку та сплатити за неї ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 35 000,00 дол. США., 01 серпня 2006 року на виконання вказаного договору він передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 35 000,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на дату надання коштів 175 000,00 грн., що підтверджується розпискою.

Відповідно до розписки, ОСОБА_4 отримав повну суму розрахунку за продану земельну ділянку від нього та зазначив, що в майбутньому на дану земельну ділянку ніяких претензій до позивача мати не буде та дає йому право користуватися земельною ділянкою по його потребам та зобов`язався згодом здійснити переоформлення документів по земельній ділянці на ОСОБА_1 ..

Одночасно, 01 серпня 2006 року, ОСОБА_4 нотаріальною довіреністю уповноважив його розпоряджатися (продати...) належну йому земельну ділянку площею 4,5201 га в межах згідно з планом, розташовану на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 .

Однак, у зв`язку із введенням у 2001 році мораторію на продаж сільськогосподарської землі, який дійсний і по нині, земельна ділянка не була переоформлена на нього. В свою чергу, ОСОБА_4 обіцяв позивачу, що як тільки буде знято даний мораторій, останній виконає свої зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки та передасть у власність йому земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 .

Попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки слід визнати недійсним враховуючи наступне.

12 жовтня 2017 року за запитом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ним було отримано інформаційну довідку, згідно якої власником спірної земельної ділянки (кадастровий номер :01:003:0080) значиться ОСОБА_2 . Підставою виникнення права власності на земельну ділянку є рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року по справі №509/4594/15-ц.

Здійснивши запит за номером справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень ОСОБА_1. знайшов дане рішення. Вже з тексту рішення суду йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, а його донька - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року по цивільній справі №509/4594/15-ц позов ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 4,5201 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 010030080, що знаходиться за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю серії Я А №261235, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №772 від 01.12.2004р..

На момент смерті ОСОБА_4 земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , йому передана у власність не була, грошові кошти передані за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки у розмірі 35 000, 00 (тридцять п`ять тисяч) дол. США не повернуті.

Про порушення своїх прав він дізнався нещодавно, оскільки до недавнього часу земельна ділянка знаходилася у його користуванні. Відразу він почав з`ясовувати обставини, що склалися, а також зв`язався в телефонному режимі з відповідачем та просив вирішити ситуацію мирним шляхом, а саме або повернути йому грошові кошти, що були передані батьку відповідача за спірну земельну ділянку, або видати довіреність на користування земельною ділянкою на час дії мораторію та в подальшому, після його зняття, передати йому у власність земельну ділянку, як це було передбачено першочергово. Однак у відповідь він отримав відмову. Відповідач сказала, що нічого повертати не збирається і в подальшому вчинить всі можливі дії, щоб унеможливити ним розпорядження вказаною земельною ділянкою.

Окрім того, позивач на виконання вимог ст. ст. 1281, 1282 ЦК України звернувся до відповідача, яка є спадкоємицею ОСОБА_4 , шляхом направлення цінного листа із описом вкладення, з вимогою про повернення грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2006р., в якій просив повернути йому 35 000,00 дол. США у гривневому еквіваленті на день оплати коштів шляхом одноразового платежу. Проте, станом на сьогодні, вказана вимога відповідачем не виконана.

З огляду на викладене та посиланням на п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 635, 655, 657 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

04 липня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив суд:

- визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2017р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти, що були отримані за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.08.2017р., у розмірі 100 000,00 грн..

28 березня 2019 року адвокат Кочелюк Максим Валентинович в інтересах відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності, відповідно до якої просив суд у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т.1, а.с. 184-186).

26 червня 2019 року адвокат Черепов Дмитро Володимирович в інтересах позивача ОСОБА_1 надав до суду заперечення проти заяви про застосування строків позовної давності, відповідно до яких вважав, що строк позовної давності не пропущено, але у випадку, якщо суд дійде висновку, що строки позовної давності позивачем пропущені, просить суд вважати поважними причини пропущення позовної давності та поновити позивачу строк на звернення до суду за захистом своїх прав (т. 1, а.с. 187-189).

Адвокат Черепов Д.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд їх задовольнити в повному обсязі.

Адвокат Кочелюк М.В. в інтересах відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2017 року.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 26 червня 2020 року за заявою адвоката Черепова Д.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 виправлена описки у судовому рішенні та зазначено, що правильним є прізвище та по батькові відповідача « ОСОБА_2 ».

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, крім того, їх інтереси представляють їх адвокати.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 655, частини першої статті 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини п`ятої статті 656, частини першої статті 657, статті 202, 205, 207, 208, 209 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До позовних вимог про визнання недійсними укладеного між сторонами попереднього усного договору купівлі-продажу відповідно до статті 257 ЦК України встановлено позовну давність тривалістю у 3 роки.

Частинами четвертою та п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено усний попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов`язався передати Позивачу у власність земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 та належить йому на праві приватної власності, а Позивач зобов`язався прийняти земельну ділянку та сплатити за неї ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 35 000,00 дол. США.

На виконання вказаного договору позивач 01 серпня 2006 року передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 35 000,00 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на дату надання коштів 175 000,00 грн.. Факт передачі коштів за зазначеним договором підтверджується копією розписки.

Відповідно до розписки, ОСОБА_4 отримав повну суму розрахунку за продану земельну ділянку від ОСОБА_1 та зазначив, що в майбутньому на дану земельну ділянку ніяких претензій до позивача мати не буде та дає йому право користуватися земельною ділянкою по його потребам та зобов`язався здійснити переоформлення документів по земельній ділянці на ОСОБА_1 ..

Одночасно, 01 серпня 2006 року ОСОБА_4 нотаріальною довіреністю уповноважив ОСОБА_1. розпоряджатися (продати...) належну йому земельну ділянку площею 4,5201 га в межах згідно з планом, розташовану на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.12.2015р. по цивільній справі №509/4594/15-ц позов ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задоволено у повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 4,5201 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 010030080, що знаходиться за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю серії Я А №261235, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №772 від 01.12.2004р..

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у даному випадку строк позовної давності необхідно рахувати з 02 серпня 2009 року, оскільки в цей момент сплив строк дії довіреності і позивач повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки строк позовної давності сплив 02 серпня 2012 року, а позивач звернувся з даним позовом до суду лише 25 жовтня 2017 року, тобто більше ніж через п`ять років з моменту спливу строку позовної давності, суд вважає, що поважні причини пропуску строку позовної давності відсутні. Тому, з огляду на заяву відповідача про застосування строків позовної давності і відсутності підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, а заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачем ОСОБА_1 не доведено належним чином підстави позову, а саме, правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_2 за попереднім договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01 серпня 2006 року, укладеним в усній формі.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі й на земельну ділянку, площею 4,5201 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 010030080, що знаходиться за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю серії Я А №261235, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №772 від 01.12.2004р., його спадкоємцем за законом є донька померлого батька - відповідачка ОСОБА_2 ..

Згідно копії спадкової справи №88/2014 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , яка міститься у томі 1 на аркушах справи 132-179, 03 квітня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (т. 1, а.с. 133).

05 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримала свідоцтва на права на спадщину за законом у вигляді земельної ділянки № НОМЕР_3 , площею 4, 5202 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольский район, територія Великодалінської селищної ради, масив НОМЕР_1 , кадастровий номер: :01:003:0081 (т. 1, а.с. 169)

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 грудня 2015 року, що набрало законної сили 28 грудня 2015 року, по цивільній справі №509/4594/15-ц позов ОСОБА_2 до Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно - задоволено в повному обсязі. Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом, після смерті її батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, площею 4,5201 га., яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0080, що знаходиться за адресою: ділянка № НОМЕР_1 , масив НОМЕР_2 , НОМЕР_1 , на території Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області, що належала ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на землю серії Я А №261235, виданого на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №772 від 01.12.2004р. (т. 1, а.с. 178).

З вимогою до спадкоємця ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, переданих спадкодавцю на виконання договору від 01 серпня 2006 року, позивач ОСОБА_1 звернувся 17 жовтня 2017 року (т. 1, а.с. 26, 27), а з позовом - 25 жовтня 2017 року (т. 1, а.с. 2).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1216, 1218 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (частина 2 статті 1220 ЦК України).

Частинами 1, 3, 5 статті 1268 ЦК України, визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частинами 2-4 статті 1281 ЦК України, в редакції чинної на час відкриття спадщини, передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Усуваючи розбіжності у застосуванні статей 1268, 1281, 1282, 1296 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 12 квітня 2017 року у справі №6-2962цс16 зробив наступний правовий висновок: «згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Так, згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право».

У пунктах 39-41, 44 постанови від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15 (провадження №14-53цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла наступної правової позиції: «оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. Тобто, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення таких вимог, застосовується і до кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Поняття «строк пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред`явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Тоді як згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені статтею 1281 ЦК України строки пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язаннями, а також припинення таких зобов`язань».

Отже, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин правила позовної давності, у даному випадку необхідно було застосовувати статті 1268, 1281, 1282 ЦК України, на які посилав позивач ОСОБА_1 у позовній заяві.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24-25, п. 57)».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, у даному випадку позивач ОСОБА_1 , здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право. У даному випадку позивач ОСОБА_1 не пред`явив вимоги до спадкоємця, що прийняла спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє позивача права вимоги до спадкоємця, відповідачки ОСОБА_2 , позбавляється права вимоги.

Тому, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України та норм матеріального права, а саме, статей 1268, 1281, 1296 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав, а саме, з підстави, передбаченої статтею 1281 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та стягнення грошових коштів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 29 березня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік