1Справа № 335/8743/20 2/335/511/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Геєць Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент смерті проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

За час свого життя ОСОБА_3 склала заповіт за яким належну їй на праві приватної власності 1/2 частку квартирі АДРЕСА_2 , заповіла позивачу ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 єдиним спадкоємцем за заповітом є позивач, яка приходиться ОСОБА_3 племінницею, як донька рідного брата ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 на момент своєї смерті перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , з яким фактично проживала за однією адресою, дітей не мали.

25.11.2019 року приватним нотаріусом Грибановою О.В., на підставі заяви позивача про прийняття спадщини за заповітом була відкрита спадкова справа № 65115081, у спадковому реєстрі за № 11, після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

21.08.2020 року постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкову частину у квартирі у зв`язку із відсутністю у позивача документів, які підтверджують право власності на частку кв. АДРЕСА_2 .

31.07.2020 року, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину спірної квартири ОСОБА_2 (обов`язкова частка).

Позивач посилаючись на відсутність документів, які підтверджують право власності на спадкове майно та відмови нотаріуса у видачі свідоцтва, а також на те, що відповідач оформив свою частку у спадковому майні (обов`язкову частку), просить позов задовольнити, визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12.11.2020 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 27.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

На підставі ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу не здійснювалося.

Вивчивши матеріали цивільної справи, матеріали спадкової справи №11/2019, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 18.11.1988 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 .

На підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 14.04.1994 року, виданого Запорізьким металургійним комбінатом „Запоріжсталь" ім. С.Орджонікідзе, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в рівних частинах (кожен по 1/2), набули у власність квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

11.09.2006 року ОСОБА_3 , на випадок своєї смерті, залишила заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевим Р.Є., відповідно до якого ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , заповіла ОСОБА_1 .

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадину) від 14.04.2021 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 14.04.2021 року, заповіт від 11.09.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевим Р.Є., чинний.

26.02.2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грибанової О.В. з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

21.08.2020 року постановою державного нотаріуса Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольською К.К. відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Малишевим Р.Є. 11.09.2006 року, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на частку квартири АДРЕСА_2 .

18.12.2019 року ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Грибанової О.В. з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.12.2020 року, ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою від 31.07.2020 року, серія та номер: 1-133, здійснив державну реєстрацію права власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Таким чином, ОСОБА_2 реалізував своє право на спадкування після смерті своєї дружини ОСОБА_3 , а саме прийняв спадщину в розмірі обов`язкової частини, яка дорівнює 1/4 частини в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3,4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 13 ЦК України). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які зазначені вище, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч. 6 ст. 13 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як зазначено у ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача.

Крім того, п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

В силу ст. 1241 ЦК України ОСОБА_2 , незалежно від змісту заповіту від 11.09.2006 року, успадкував половину частки за законом (обов`язкова частка).

В роз`ясненнях, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Вказане підтверджується також роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування".

Як встановлено судом державним нотаріусом третьої Запорізької державної нотаріальної контори Трипольською К.К. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з ненаданням позивачем документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спірну квартиру, тому право власності вказаного спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, доводи позивача під час розгляду справи знайшли своє підтвердження і підлягають захисту.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки наявні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ІПН НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ), право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Ю.В.Геєць