ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Харків

справа №638/18413/20

провадження №22-ц/818/3747/21

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.

позивач Комунальне підприємство «Жилкомсервіс»,

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Жилкомсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року, ухвалене суддею Невеніцина Є.В.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2020 рок представник КП «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.10.2016 року по 01.10.2020 рік у сумі 13636 грн 85 коп. та сплачену суму судового збору у розмірі 2102 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що між позивачем, як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади м.Харкова та відповідачем, як споживачем послуг з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, укладений публічний договір про надання житлово-комунальних послуг, шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 року №95/1 зі змінами, внесеними в 2007 і 2009 роках. Позивач належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій. В свою чергу відповідач за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не сплачує, внаслідок чого за адресою: АДРЕСА_1 утворилась заборгованість за період з 01.10.2016 року по 01.10.2020 рік у сумі 13636 грн. 85 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року позовні вимоги КП «Жилкомсервіс» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 01.01.2018 року по 01.10.2020 рік у сумі 10587 (десять тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн 24 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь комунального підприємства «Жилкомсервіс» суму сплаченого судового збору у розмірі 1631 (одна тисяча шістсот тридцять одна) грн 93 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та неправильним застосуванням норм процесуального права. Вказує на те, що ухвалою від 05.01.2021 року провадження у справі було відкрито всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 175, ч.ч. 1, 3 ст. 185 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не вказано населений пункт, у якому проживає чи перебуває відповідач. Зазначає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок, що багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Вказує, що ні розпорядження Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ні договір передачі майна в господарське відання, ні Акт приймання-передачі основних фондів не є правовстановлюючими документами, які можуть визначати право комунальної власності територіальної громади міста Харкова на багатоквартирний житловий будинок. Зазначає, що на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (діяв до 2013 року) відсутня інформація, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 є об`єктом комунальної власності територіальної громади міста Харкова (копія відомостей вказаних реєстрів додається). Крім того, вказує, що договори про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» і споживачами були укладені шляхом опублікування публічного договору в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 № 95/1 (зі змінами, внесеними в 2007 і 2009 роках), де КП «Жилкомсервіс» зазначений як управитель житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Отже, сфера діяльності позивача як виконавця за публічним договором про надання житлово-комунальних послуг обмежена житловими будинками, спорудами або групами житлових будинків лише комунальної власності територіальної громади міста Харкова.

Представник КП «Жилкомсервіс» надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» 24.06.2004 № 1875-IV передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. При цьому, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України. Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 30.10.2013 по справі № 6-59цс13). Зазначає, що рішення зборів співвласників оформляється протоколом, який підписується усіма співвласниками (їх представниками), які взяли участь у зборах, кожен з яких ставить підпис під відповідним варіантом голосування ("за", "проти", "утримався"), за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики. Протоколу зборів співвласників щодо обрання управителя багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 до комунального підприємства «Жилкомсервіс» не надходило. Таким чином, підприємство надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій на підставі публічного договору, що був опублікований у офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2007 (зі змінами та доповненнями). Відповідно багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_2 був переданий на баланс розпорядженням Департаменту економіки та комунального майна управління комунального майна та приватизації №189 від 28 лютого 2007 року. Вказує, що тримання майна, яке знаходиться у власності щодо сплати за житлово-комунальні послуги є не правом, а обов`язком власника, при цьому навіть відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 р. по справі 6-59цс13). Отже, комунальне підприємство «Жилкомсервіс» здійснює обслуговування багатоквартирного будинку, в якому мешкає апелянт, оскільки є його управителем, а відповідач зобов`язаний оплачувати надані комунальним підприємствам «Жилкомсервіс» послуги протягом всього періоду надання таких послуг. Умови Публічного договору є обов`язковими для виконання відповідачем, суд першої інстанції надав вірну оцінку договірним правовідносинам між відповідачем та позивачем. Зазначене підтверджується судовою практикою по справі № 2- 2206 2007 рік за позовом прокурора м. Харкова в інтересах третіх осіб до комунального підприємства «Жилкомсервіс».

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що за інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 на праві власності з 09.02.2006 року належить квартира АДРЕСА_4 .

Заборгованість відповідача за розрахунком позивача за період з 01.10.2016 року по 01.10.2020 рік складає 13636 грн 85 коп.

Рішенням виконавчого комітету ХМР №1186 від 20.12.2006 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова», КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків.

КП «Жилкомсервіс», як управитель житлового фонду комунальної власності територіальної громади м. Харкова, шляхом опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради спецвипуску «Слобода» №95/1 від 28.11.2006 (зі змінами у 2007/2009), укладено з громадянами м. Харкова договір про надання житлово-комунальних послуг, тобто Публічний договір.

Позивач є організацією, яка уповноважена надавати послуги, зокрема, з утримання будинку та прибудинкової території, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, співвласники багатоквартирного будинку по АДРЕСА_2 перебувають у договірних відносинах з КП «Жилкомсервіс» і повинні здійснювати оплату наданих послуг з тримання будинку, споруд та прибудинкових територій, відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування тарифу.

Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, які надає позивач встановлюється відповідними рішеннями виконкому Харківської міської ради.

Відповідач належним чином не сплачує житлово-комунальні послуги, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість.

При поданні позовної заяви 31.12.2020 року позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 01.10.2016 року по 01.10.2020 рік у сумі 13636, 85 грн.

КП «Жилкомсервіс» відповідно до статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», пункту 1.6. Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 25 квітня 2005 року № 60, та на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова» є виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова з управління будинком, спорудою та групою будинків та забезпечує надання населенню житлово-комунальних послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Згідно вимог статей150,151,156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватної власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Громадяни, які мають у приватної власності квартиру, зобов`язані забезпечувати її схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Члени сім`ї власника квартири (дружина, їх діти, батьки), які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири. Члени сім`ї власника квартири зобов`язані до неї дбайливо ставитися. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартири і придомової території та проведенню ремонту.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» праву споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг (пункт 1 частини першої статті 20 цього ж Закону України) кореспондує обов`язок споживача оплачувати житлово- комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таке ж положення міститься і в пункті 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, в якому зазначено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій встановлюється відповідним рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова.

Так, відповідно до рішення Харківської міської ради 4 сесії 5 скликання від 26 липня 2006 року № 69/06 було створено КП «Жилкомсервіс», рішенням Харківської міської ради від 20 грудня 2006 року № 1186 КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем з управління будинком у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Між КП «Жилкомсервіс» та споживачами був укладений публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом публікування в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28 листопада 2006 року № 95/1 відповідно до норм цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

28 листопада 2006 року опубліковано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 04 жовтня 2006 року № 806, яким визначено перелік послуг, виконання яких покладається на КП «Жилкомсервіс», рішеннями виконавчого комітету Харківської міської ради від 20 лютого 2009 року № 72, від 20 грудня 2011 року № 893 визначено новий перелік послуг, які надавалися КП «Жилкомсервіс».

Щодо посилань ОСОБА_1 на те, що договір між ним та позивачем не укладався, що не породжувало прав та обов`язків, обставини щодо відсутності договірних відносин суд першої інстанції не оцінив, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Відповідно до п. 5 ч. 3ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги.

Статтею 162 ЖК України передбачено, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Частиною 1ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 2ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та оплати таких послуг, їх надання здійснюється на підставі Типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні.

Відповідно до частини 1статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово- комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом першим частини 1статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

На підставі викладеного, у відповідача виникли зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідачів як споживачів від оплати відповідних послуг.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610,612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Статтею 81ЦПК України передбачено, щокожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи свідчать про те, що Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» обслуговує житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Пунктом 1 Договору про надання житлово-комунальних послуг визначено, що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова.

Пунктом 3 договору передбачено, що виконавець надає послуги відповідно до затвердженого органами місцевого самоврядування рішення про структуру тарифів, періодичність та строки виконання робіт.

Відповідно до п. 2 ч. 3ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги`до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Рішенням виконкому Харківської міської ради від 20.12.2011 №893 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова (в редакції РВК ХМР №318 від 11.05.2018) затверджено тариф на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також з 23 видів послуг, які передбачені методикою формування тарифу, затвердженого 12 мінімально необхідних для забезпечення санітарно-гігієнічних вимог до експлуатації будинку, підтримки несучої здатності конструкції та експлуатаційних характеристик внутрішньо будинкових мереж і систем.

Враховуючи встановлені вище обставини ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, «КП «Жилкомсервіс» надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що призвело до виникнення між ним та позивачем фактичних договірних відносин, які регулюються цивільним законодавством, відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_1 як споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

ОСОБА_1 вказує, що багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 не належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, між тим, ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Як свідчать матеріали справи, відповідачем по справі було заявлено про застосування строків позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України.)

Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, при поданні позовної заяви 31.12.2020 року позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості за період з 01.10.2016 року по 01.10.2020 рік.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки пред`явленням Комунальним підприємством «Жилкомсервіс» з даним позовом підприємство звернулось 31 грудня 2020 року, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за період з 01.10.2016 року по 31.12.2017 року заявлені поза межами строку позовної давності.

Отже, стягненню за надані послуги підлягає заборгованість за період з з 01.01.2018 року по 01.10.2020 рік, яка складає 10587,24 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 81, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова