Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 711/2175/20

провадження № 61-12674св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року у складі судді Кондрацької Н. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2020 року у складі колегії суддів: Новікова О. М., Бондаренка С. І., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про поновлення на роботі.

На обґрунтування позову посилалася на таке. Вона працювала на підприємстві фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), зокрема у магазині продовольчих товарів, що розташований на АДРЕСА_1 , на посаді продавця-консультанта з 20 серпня 2013 року до 28 лютого 2020 року на підставі трудового договору № 1, який зареєстрований 21 серпня 2013 року у Черкаському міському центрі зайнятості. Наказом від 28 лютого 2020 року № 1 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Своє звільнення ОСОБА_1 вважала незаконним з таких підстав. У лютому 2020 року їй стало відомо, що магазин, де вона працює, як підрозділ ФОП ОСОБА_2 ліквідується. Уповноважена особа відповідачки ОСОБА_3 в односторонньому порядку прийняв рішення про її звільнення за згодою сторін. 28 лютого 2020 року у приміщенні магазину ОСОБА_3 надав їй для ознайомлення оспорюваний наказ про звільнення її за згодою сторін. Після ознайомлення з текстом наказу вона заперечила щодо такого формулювання підстав припинення з нею трудового договору, оскільки вона як сторона трудових відносин, на це згоди не давала. Магазин продуктових товарів було ліквідовано у результаті реорганізації підприємницької діяльності відповідачки, за її ініціативою. Тому вона як працівник зазначеного підрозділу мала бути звільнена з роботи за скороченням штату працівників, пов`язаного з реорганізацією підприємства, шляхом розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженої особи, як це передбачено пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Також вона мала бути про це попереджена персонально за два місяці. Відповідачка грубо порушила норми законодавства про працю, яке виразилось в односторонньому і безпідставному прийнятті рішення про розірвання трудового договору за згодою сторін. Не попередивши її про фактичне звільнення через скорочення штату працівників, відповідачка позбавив її можливості заздалегідь вибрати гідне місце роботи, тим самим позбавила позивачку заробітку (доходу) на невизначений час.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила визнати протиправними дії відповідачки щодо її звільнення з роботи та поновити її на роботі на підприємстві ФОП ОСОБА_2 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позову про поновлення на роботі не підлягають задоволенню, оскільки позивачка не довела її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2020 року рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року скасовано в частині розподілу судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 виявила бажання припинити трудовий договір саме за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої нею заяви про звільнення на ім`я роботодавця. Після написання цієї заяви позивачка не виявила наміру анулювати власне бажання на звільнення або відкликати її. 26 лютого 2020 року роботодавець погодився на пропозицію позивачки припинити трудові відносини за згодою сторін, про що свідчить резолюція на зазначеній заяві, та дав доручення бухгалтерії провести розрахунок з 28 лютого 2020 року. Відсутність у заяві конкретної дати звільнення не є безумовною підставою для висновку про недосягнення сторонами угоди про припинення трудового договору, оскільки такої умови (дати) не містить диспозиція пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заява на звільнення написана під психологічним тиском зі сторони уповноваженої особи відповідачки. Заява не містить дати її складання, що унеможливлює визначити період часу, в який сторони трудового договору мали намір щодо його припинення. Під текстом наказу про звільнення вона заперечували проти її звільнення за згодою сторін, проте суди попередніх інстанцій зазначеного не взяли до уваги. Всупереч висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, суди не з`ясували чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою сторін та чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення. Крім того, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи доказів, позивачка просить суд касаційної інстанції витребувати докази, які підтверджують реорганізацію підприємницької діяльності відповідачки.

У жовтні 2020 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому відповідачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначає, що позивачка власноручно написала заяву про звільнення за угодою сторін. На час прийняття наказу про звільнення позивачка не виявила наміру анулювати домовленість щодо її звільнення. У матеріалах справи наявні докази на підтвердження того, що ФОП ОСОБА_2 не припиняла підприємницької діяльності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, а саме: неврахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 821/761/17 та постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16; недослідження апеляційним судом доказів у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року справу призначено до розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржувані рішення суддів попередніх інстанцій не відповідають.

Суди встановили, що відповідно до трудового договору № 1 ОСОБА_1 прийнята на посаду продавця-консультанта ФОП ОСОБА_2 з 20 серпня 2013 року.

Відповідно до заяви без дати ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 з проханням звільнити її з роботи за угодою сторін. За резолюцією від 26 лютого 2020 року розрахунок бухгалтерією здійснювався з 28 лютого 2020 року.

Згідно з наказом від 28 лютого 2020 року № 1 ОСОБА_1 звільнено з роботи 28 лютого 2020 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Того ж дня позивачку ознайомлено із зазначеним наказом та повернуто трудову книжку. Позивачка не погодилась з виданим наказом та його формулювання, про що зазначила у наказі.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише у випадку, якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.

Якщо роботодавець і працівник домовились про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16, на яку посилається заявниця.

Встановлено, що у заяві ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін відсутні дата її написання та дата звільнення працівника. На заяві міститься лише резолюція від 26 лютого 2020 року «Бух. розрахувати з 28 лютого 2020 року».

Отже, відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на припинення трудового договору за взаємною згодою сторін.

Такі висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 825/3587/15-а (провадження № К/9901/28040/19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 236/1286/19 (провадження № 61-2567св20).

Реєстрація власником заяви позивачки про звільнення, у якій відсутня дата її написання, не дає підстав для висновку, що сторони між собою визначили строк, з якого мали б бути припинені трудові відносини працівника (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 711/10770/16 (провадження № 61-18666св18)).

Встановлено, що у наказі про звільнення позивачка у день його видання висловила свою незгоду із звільненням та формулюванням причин звільнення, що свідчить про відсутність волевиявлення позивачки на її звільнення з роботи за угодою сторін.

Суди попередніх інстанцій на зазначене не звернули уваги та не врахували, що заява ОСОБА_1 не містить дати її складання та дати звільнення, заявниця у день видання наказу про звільнення заперечувала проти її звільнення з роботи, тому відповідачка не мала правових підстав для розірвання трудового договору з позивачкою за угодою сторін за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

З урахуванням наведеного Верховний Суд вважає, що суди дійшли необґрунтованого висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з дотриманням норм трудового законодавства.

Отже, оскаржувані судові рішення не відповідають зазначеним вище нормам матеріального права, положенням процесуального права щодо законності й обґрунтованості судового рішення, а також завданням цивільного судочинства, тому підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Верховний Суд відхиляє аргументи відзиву на касаційну скаргу, оскільки за встановлених обставин справи вони зводяться до власного тлумачення норм матеріального права.

Щодо клопотання про витребування доказів

Згідно з частиною першою статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами глави 2 розділу ЦПК України «Касаційне провадження».

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Вирішення питання про витребування доказів правилами вищезазначеної глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не належить.

Отже, відповідно до визначених процесуальним законом повноважень та функцій, Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість витребування доказів на цій стадії розгляду справи.

Тому клопотання заявниці про витребування доказів задоволенню не підлягає.

У цій справі суди правильно встановили обставини справи та правовідносини сторін, що не потребує додаткового збираннята оцінки доказів, однак неправильно застосували норми матеріального права, що підлягають застосуванню, що відповідно до статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішення судів попередніх інстанцій та ухвалення у справі нового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частинами першою, другою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу меж, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій, внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права дійшли помилкового висновку, що звільнення ОСОБА_1 відбулось з додержанням норм трудового законодавства.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної та касаційних скарг.

Отже, сплату судового збору за розгляд справи необхідно покласти на відповідачку: за подання позову у розмірі 840,80 грн (як за одну вимогу немайнового характеру), за подання апеляційної скарги - 1 261,20 грн, за подання касаційної скарги - 1 681, 60 грн, а всього 3 783,60 грн.

Судовий збір в указаному розмірі підлягає стягненню з відповідачки на користь держави.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 23 липня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді продавця-консультанта магазину фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з 28 лютого 2020 року.

Стягнути з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у розмірі 3 783,60 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко