головуючий у суді І інстанції Писанець В.А.
провадження № 22-ц/824/9205/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФ Ритейл» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в :

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ВФ Ретейл», у якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ керівника напрямку з управління персоналом ТОВ «ВФ Ритейл» Власюк О.Л. «Про припинення трудового договору» від 27 квітня 2020 року № ЛС-760-К;

поновити її на роботі на посаді молодшого експерта з підбору персоналу у відповідача;

стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову станом на 13 травня 2020 року становить 7 085 грн 20 коп.;

розподілити судові витрати;

допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Позов мотивований тим, що посада молодшого експерта з підбору персоналу у ТОВ «ВФ Ритейл» була першим робочим місцем ОСОБА_1 після закінчення навчання у Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського, а тому зазначала, що її звільнення відбулося з порушенням статті 197 КЗпП України, якою передбачено надання працездатній молоді першого робочого місця на строк не менше двох років.

З огляду на це, наявні підстави для стягнення з ТОВ«ВФ Ритейл» середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28 квітня 2020 року до дня поновлення на роботі на підставі частини 2 статті 235 КЗпП України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що на позивача не поширюються приписи статті 197 КЗпП України, якою передбачено надання працездатній молоді першого робочого місця на строк не менше двох років, зокрема, її було належним чином ознайомлено із наказом відповідача від 25 лютого 2020 року № ЛС-395-К «Попередження про скорочення посади та наступне вивільнення» та запропоновано інші вакансії, тому звільнення відбулось без порушенням норм чинного трудового законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права: не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме частину 1 статті 197 КЗпП України, а також надано помилкове тлумачення змісту цієї норми; застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме статтю 6 та статтю 44 ГК України; з посиланням на Закон України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді України» застосовано норми, які цей закон не містить; фактично застосовано положення Закону України «Про зайнятість населення», тоді як застосуванню підлягають норми Закону України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді України» як спеціальні.

Визнано встановленими недоведені обставини щодо працевлаштування позивача «не по встановленій державні квоті», попри те, що у справі відсутні докази щодо розрахунку квот працевлаштування громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштування відповідачем, і відповідні звіти до центрів зайнятості.

Запропоноване судом першої інстанції тлумачення частини 1 статті 197 КЗпП України безпідставно обмежило встановлену законом гарантію та призвело до неправильного вирішення справи. Гарантія, передбачена частиною 1 статті 197 КЗпП України, не містить обмеження щодо 6-місячного строку працевлаштування молоді після закінчення вищого навчального закладу.

Також, суд першої інстанції не врахував, що наведене у Закону України «Про зайнятість населення» визначення за своїм змістом суперечить частині 1 статті 197 КЗпП України (не стосується випадків працевлаштування на перше робоче місце), а тому не може застосовуватися для тлумачення змісту останньої.

Гарантія, встановлена частиною 1 статті 197 КЗпП України, не пов`язана із «квотами працевлаштування» і застосовується незалежно від них, є обов`язковою для усіх роботодавців незалежно від форми власності, у тому числі для відповідача.

Трудове законодавство України не відповідає вимогам «якості закону» та має бути застосоване у найкращих інтересах працівника як слабшої сторони.

Представник ТОВ «ВФ Ритейл» - адвокат Линник Л.С. подала до відзив на апеляційну скаргу, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Спірні правовідносини у справі врегульовано главою 13 «Праця молоді» КЗпП України, Законом України «Про сприяння соціальному становленню та розвитку молоді в Україні» від 05 лютого 1993 року №2998-XII (надалі по тексту - Закон України №2998-XII), Закон України «Про зайнятість населення» від 05 липня 2012 року № 5067-VI (надалі по тексту - Закон України № 5067-VI).

З матеріалів справи вбачається, що у 2018 році позивач ОСОБА_1 закінчила навчання у Миколаївському національному університеті імені В.О. Сухомлинського, де здобула кваліфікацію магістра психології, що підтверджується дипломом з відзнакою серії НОМЕР_1 , виданого 31 грудня 2018 року (а.с. 9).

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 23 КЗпП трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до наказу № ЛС-1700-К від 09 грудня 2020 року ОСОБА_1 було прийнято з 12 грудня 2019 року на роботу до ТОВ «ВФ Ритейл»на посаду молодшого експерта з підбору персоналу, з випробувальним строком 3 місяці, строк трудового договору до 11 січня 2021 року включно (а.с. 10).

Перше робоче місце - місце роботи молодих громадян після закінчення будь-якого навчального закладу або припинення навчання в ньому, завершення професійної підготовки і перепідготовки, а також після звільнення зі строкової військової служби або альтернативної (невійськової) служби (стаття 1 Закону України №2998-XII). Воно надається не менше ніж на два роки.

З трудової книжки позивача вбачається, що вказана робота була першим робочим місцем позивача (а.с. 14-15).

Отже, колегія апеляційного суду встановила, що ТОВ «ВФ Ритейл» було укладено з позивачем ОСОБА_1 трудовий договір строком дії до 11 січня 2021 року включно (строковий трудовий договір).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

25 лютого 2020 року ОСОБА_1 ознайомлено з наказом відповідача від 25 лютого 2020 року № ЛС-395-К «Попередження про скорочення посади та наступне вивільнення» та запропоновано інші вакансії, що підтверджує її підпис про ознайомлення з наказом (а.с. 11-12).

Наказом «Про припинення трудового договору» від 27 квітня 2020 року № ЛС-760-К ОСОБА_1 звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 13) у зв`язку скороченням чисельності або штату працівників ТОВ «ВФ Ритейл».

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 як на підставу для визнання протиправним та скасування наказу про її звільнення вказує, що це було її перше робоче місце після закінчення навчання у вищому навчальному закладі, а тому її звільнення відбулося з порушенням статті 197 КЗпП України, якою передбачено надання працездатній молоді першого робочого місця на строк не менше двох років.

Нормами КЗпП не наводиться конкретне визначення поняття «молодь, молоді громадяни», оскільки не встановлені відповідні вікові межі, вказане поняття наведено у статті 1 Закону України №2998-XII, відповідно до якої: молодь, молоді громадяни ? це громадяни України віком від 14 до 35 років.

Позивач ОСОБА_1 , 1996 року народження, підпадає під категорію «молодь, молоді громадяни».

Зі змісту статті 196 КЗпП України вбачається, що для працевлаштування молоді, яка закінчила навчання у вищих навчальних закладах (протягом шести місяців після закінчення навчання) і вперше приймається на роботу, підприємствам, установам та організаціям встановлюється квота відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Зі змісту статті статті 197 КЗпП України вбачається, що працездатній молоді - громадянам України віком від 15 до 28 років після закінчення навчання у вищих навчальних закладах, надається перше робоче місце на строк не менше двох років.

Зі змісту статті 7 Закону України №2998-XII передбачено, що Держава гарантує працездатній молоді рівне з іншими громадянами право на працю. Держава забезпечує працездатній молоді надання першого робочого місця на строк не менше двох років після закінчення навчання у вищих навчальних закладах.

Молоді громадяни, які звернулися до державної служби зайнятості в пошуках роботи, одержують безплатну інформацію та професійну консультацію з метою вибору виду діяльності, професії, місця роботи, а також, у разі необхідності, проходять професійну підготовку і перепідготовку.

Квота робочих місць для працевлаштування молоді визначається місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в межах, встановлених Законом України «Про зайнятість населення».

Аналізуючи вищенаведені правові норми, колегія апеляційного суду вважає, що обов`язок надання першого робочого місця на строк не менш двох років покладається на підприємства і в тих випадках, коли молодий громадянин приймається на роботу з направленням в рахунок встановленої для підприємства квоти, і тоді, коли з працівником укладається трудовий договір на невизначений строк без направлення в рахунок квоти.

Як було встановлено вище, що позивачем ОСОБА_1 12 грудня 2019 року було укладено з ТОВ «ВФ Ритейл» трудовий договір строком дії до 11 січня 2021 року включно (строковий трудовий договір), тобто на строк менший двох років.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 було прийнято на роботу до відповідача не по встановленій державою квоті.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що обов`язок надання першого робочого місця на строк не менш двох років не виникає, коли відповідно до законодавства молодий громадянин, не будучи направленим на роботу в рахунок квоти, уклав строковий трудовий договір на строк менше двох років.

Крім того, колегія апеляційного суду, проаналізувавши вищевказані правові норми, вважає, що обов`язок надання першого робочого місця на строк не менш двох років, не позбавляє власника права звільнити працівника протягом зазначеного строку з установлених законодавством підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача було належним чином ознайомлено із наказом відповідача від 25 лютого 2020 року № ЛС-395-К «Попередження про скорочення посади та наступне вивільнення» та запропоновано інші вакансії, тому колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулось без порушенням вимог чинного трудового законодавства.

Судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що виникли між сторонами у справі, правильно визначено правові норми, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та правильно їх застосовано. З огляду на це, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного тлумачення та застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Д.Р. Гаращенко

А.С. Сержанюк