Справа № 492/363/21
Провадження № 2/492/248/21
09 серпня 2021 року м. Арциз
Арцизький районний суд Одеської області у складі:
Головуючого - судді Череватої В. І.,
за участю секретаря судового засідання - Каширної О. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арцизі Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що є матір`ю ОСОБА_2 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина - ОСОБА_3 . Відомості про батька дитини записані відповідно до ст. 135 СК України. Мати дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, матеріально дитині не допомагає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з дитиною взагалі. Таким чином, позивач просить суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановив опіку над неповнолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначив ОСОБА_1 його опікуном.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України.
Ухвалою суду від 12.04.2021 року провадження у справі відкрито.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення сповіщена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов підтримала повністю та просила суд позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомила, заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала.
В судове засідання представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності.
В судове засідання представник третьої особи - Служба у справах дітей Одеської міської ради не з`явився.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, яка сповіщена про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 281 ЦПК України Арцизьким районним судом Одеської області була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Крім того, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з ухиленням батька від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як вбачається з копії довідки, виданої Деленським старостинським округом Арцизької міської ради Одеської області від 19.03.2021 року № 278, до складу сім`ї позивача ОСОБА_1 входять: брат - ОСОБА_4 , донька - відповідач по наявній справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно копій заяв ОСОБА_5 , ОСОБА_6 від 19.03.2021 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_7 від 22.03.2021 року, підтверджують, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які являються бабусею та дідусем неповнолітнього ОСОБА_3 піклуються про нього з 29.09.2018 року по теперішній час.
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , і його батьком значиться ОСОБА_9 , відомості про якого внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, матір`ю - відповідач по наявній справі ОСОБА_2 .
Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , відповідач по наявній справі ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 і її батьком значиться ОСОБА_8 , матір`ю - позивач по наявній справі - ОСОБА_1 , які перебувають у шлюбі між собою з 15 лютого 1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 .
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є бабусею малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки матір малолітнього - відповідач по наявній справі ОСОБА_2 є дочкою позивача.
Як вбачається з копії характеристики, позивач ОСОБА_1 перебуває на посаді майстра дільниці 1 групи виробничого підрозділу пасажирське вагонне депо станції Одеса-Головна філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця» і за місцем роботи характеризується позитивно та її дохід з вересня 2020 року по лютий 2021 року склав 76 038,81 грн., що підтверджується копією довідки № 93 від 18.03.2021 року.
Відповідно до копії заяви відповідача по наявній справі ОСОБА_2 від 22.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юшиним А.Ю., ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 не заперечує та дає згоду на встановлення опіки над її малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та призначити опікуном - її матір ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Як вбачається з копії заяви ОСОБА_8 від 30.03.2021 року, він є чоловіком ОСОБА_1 та дідусем ОСОБА_3 та наполягає на позбавленні батьківських прав його доньки ОСОБА_2 та призначення його дружини опікуном дитини.
Як вбачається з копій медичних довідок, стан здоров`я позивача ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовільний.
Як вбачається з копій довідок, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , до кримінальної відповідальності не притягувались, не знятої чи непогашеної судимості не мають та в розшуку не перебувають.
Як вбачається з копій медичних довідок, ОСОБА_1 , ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, ознак наркологічних захворювань не мають, без проявів психічних розладів.
Згідно повідомлення Приморського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області, за заявою ОСОБА_8 щодо прийняття заходів щодо його доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вжито ряд заходів, спрямованих на встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , встановити місцезнаходження ОСОБА_2 не виявилось можливим.
Судом також досліджено висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та можливість встановлення над ним опіки, призначення його опікуном - його бабусі - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, згідно висновку зазначено, що мати малолітньої дитини участі у вихованні сина не приймає, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, не забезпечує матеріально, проживає окремо від сина, самоусунулась від виконання покладених на неї батьківських обов`язків по вихованню сина, що виражається в її бездіяльності та свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов`язками. Таким чином, висновком служби у справах дітей Одеської міської ради з урахуванням інтересів дитини, яка не повинна страждати через самоусунення матері щодо їх виховання, яка свідомо поклала обов`язок з виховання сина на бабусю, встановлена можливість позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 батьківських прав щодо малолітнього сина. Також, встановлена можливість щодо призначення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , отримує заробітну плату, не має протипоказань, згідно медичного висновку, не притягувалась до кримінальної відповідальності, не перебуває у розшуку та яка фактично займається вихованням онука, опікуном над ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Таким чином, судом встановлено, що мати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, свідомо переклала обов`язок щодо їх виховання на свою матір ОСОБА_1 , яка й займається вихованням та розвитком дитини. Більш того відповідач надала нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Закону України «Про охорону дитинства», Сімейного кодексу України та Конвенцією про права дитини.
Згідно зі статтею 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.
Положенням ч. 1 статті 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають особи, в сім`ї якої проживає дитина.
Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає та перебуває на повному утриманні позивача у справі за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно п. 15 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визнає, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Суд, дослідивши обставини справи, надавши оцінку наявним у ній доказам, приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 виявила ознаки стійкого небажання підтримувати особисті відносини з малолітнім сином, не виявляє піклування про нього, не забезпечує матеріально, не піклуються про його духовний та фізичний розвиток. Вихованням дитини у повній мірі займається її матір - позивач по наявній справі ОСОБА_1 .
Вказане свідчить про свідоме ухилення відповідача від виховання дитини та нехтування своїми обов`язками.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини, що в першу чергу буде відповідати інтересам дитини.
Враховуючи викладене, та беручи до уваги висновок Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 01-11/1178/1 від 06.07.2021 року, яким рай адміністрація вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо виховання свого сина, тому позовні вимоги в частині позбавлення її батьківських прав, підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських справ є обов`язковою.
Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що позбавлення батьківських прав - це, насамперед, спосіб захисту прав та інтересів дитини, тому у кожному випадку слід виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав не дасть дитині полегшення.
Позивачем надано суду достатніх відомостей, які безумовно свідчать про злісне ухиляння відповідача від виховання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст. 164 СК України є підставою для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав.
Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року (далі Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до ст. 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно до положень ст. 9 зазначеної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Крім того, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто права на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
В п. 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при винній поведінці когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.
Такі ж положення містяться у Конвенції ООН про права дитини, де зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.
Судом встановлено, що своїми діями відповідач проявляла такі з вищенаведених факторів: відсутність піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя; відсутність спілкування з дитиною в обсязі необхідному для її нормального самоусвідомлення; не забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; відсутність сприяння засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; відсутність виявлення інтересу до його внутрішнього світу.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт ухилення відповідача без поважних причин від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитини знайшов своє підтвердження та позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина буде відповідати інтересам дитини.
Будь-яких доказів протилежного та доказів на підтвердження обставин, які перешкоджали б відповідачу у виконанні ним своїх обов`язків по відношенню до дитини суду не надано.
Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи встановлені по справі обставини, оцінюючи належність, допустимість, достатність, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, думку третьої особи щодо задоволення позову, враховуючи, що позивач наполягає на задоволенні позову, тому суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Щодо призначення позивача опікуном відносно малолітньої дитини, суд зазначає наступне.
Статтею 243 СК України передбачено перелік дітей, над якими встановлюється опіка, піклування. Опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України.
Положенням стаття 244 СК України передбачено перелік осіб, які можуть бути опікуном, піклувальником дитини: опікуном, піклувальником дитини може бути за її згодою повнолітня дієздатна особа. При призначенні дитині опікуна або піклувальника органом опіки та піклування враховуються особисті якості особи, її здатність до виховання дитини, ставлення до неї, а також бажання самої дитини.
Частиною 3,4 статті 60 ЦК України передбачено, що суд встановлює опіку/піклування над малолітньою/неповнолітньою особою якщо при розгляді справи буде встановлено що вона позбавлена батьківського піклування і призначає опікуна/піклувальника за поданням органу опіки та піклування.
Відповідно до ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих майнових та немайнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Положеннями ст. ст. 58, 59 ЦК України передбачено, що піклування встановлюється над неповнолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, цивільна дієздатність яких обмежена.
Згідно п.п. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю; фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою; опікун або піклувальник призначається переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що особисті якості позивача відповідають вимогам, викладеним у п.п. 2, 3, 4 ст. 63 ЦК України, що також підтверджується матеріалами справи.
Обставин, передбачених ст. 64 ЦК України, з урахуванням яких ОСОБА_1 не може бути опікуном малолітньої дитини, судом не встановлено.
Реалізація прав опікуна над малолітнім онуком необхідна позивачу для представлення та захисту інтересів дитини в адміністративних органах, лікарнях, навчальних закладах тощо.
Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради було розглянуто та вивчено документи про доцільність встановлення опіки над дитиною, та визначено можливість щодо призначення позивача опікуном над малолітнім, встановлено, що з правами та обов`язками опікуна ОСОБА_1 , ознайомлена, готова нести повну відповідальність за життя, здоров`я та розвиток дитини. Права та обов`язки опікуна ОСОБА_1 , роз`яснені. Виходячи із інтересів малолітньої дитини, районна адміністрація вважає за доцільне призначити ОСОБА_1 опікуном над малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість призначення позивача опікуном малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим позов в цій частині також слід задовольнити.
Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з підстав, зазначених в рішенні суду.
Аналізуючи в сукупності досліджені докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивачем доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Позивачем не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.
Керуючись ст. ст. 55, 58, 60, 63, 64 ЦК України, ст. ст. 15, 150, 155, 164 - 166 СК України, Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, Постановою Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ст. ст. 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 247, 263-265, 268, 273, 280 - 289, 354 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР, Служба у справах дітей Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна - задовольнити повністю.
Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 батьківських прав відносно її малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановив опіку над малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначив його опікуном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 09 серпня 2021 року.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Суддя
Арцизького районного суду В.І. Черевата