КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9846/2021
Справа № 761/4085/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Савлук Т.В., постановлену в м. Київ 01 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Домінанта», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову.

Посилався те, що в Дніпровському районному суді м. Києва третій рік поспіль перебуває на розгляді справа № 761/4085/18 за його позовом до ТДВ «Домінанта», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки. Так, 28 січня 2017 року ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Daf TE 95 XA д.н.з. НОМЕР_1 , який буксирував напівпричіп, спричинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої пошкоджено транспортний засіб позивача GMC HUMMER д.н.з. НОМЕР_2 . Позивачем надано рахунки-фактури на загальну суму 954864,40 грн., якими обґрунтовується розмір шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Цивільно-правова відповідальність особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована в ТДВ «Страхове товариство «Домінанта», однак на сьогоднішній день страховик рішення про виплату не прийняв і страхове відшкодування позивачу не перерахував; на момент скоєння пригоди ОСОБА_2 був офіційно працевлаштований на підприємстві ФОП ОСОБА_4 .

Вважав, що ігнорування відповідачем своїм правом на безпосереднє замовлення експертизи та подання ним до суду заяви про призначення у справі судової експертизи не ґрунтується на достатніх доказах, свідчить про ймовірну мету сторони у справі затягнути її судовий розгляд. На сьогоднішній день відповідачем ОСОБА_3 подано клопотання щодо призначення судової експертизи, задоволене ухвалою від 02 листопада 2020 року, а провадження у справі зупинено до проведення експертизи, чим збільшено строки розгляду справи, що відповідно може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів позивача, так як дає можливість відповідачам відчужити майно та активи на користь третіх осіб. Невжиття заходів забезпечення позову перешкоджатиме чи взагалі зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки є вагомі підстави вважати, що відповідач ФОП ОСОБА_4 , не дочекавшись рішення суду, має намір вчинити незаконні дії щодо належного йому майна.

На підставі вищевикладеного просив накласти арешт на нерухоме та рухоме майно в межах суми позову 954864,40 грн., що належить ФОП ОСОБА_4 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року та постановити нову ухвалу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги повторно викладав обставини, зазначені в заяві про забезпечення позову.

Вказував, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ухвала про відкриття провадження постановлена 12 березня 2018 року, і лише 07 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду; не взято до уваги, що апелянтом подано заяву про забезпечення позову тільки до ФОП ОСОБА_4 в зв`язку з тим, що розмір шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, складає близько 954864,40 грн., а відповідач затягує розгляд справи щодо відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки; невжиття заходів забезпечення позову перешкоджатиме чи взагалі зробить неможливим виконання рішення суду, оскільки є вагомі підстави вважати, що відповідач, не дочекавшись рішення суду, має намір вчинити незаконні дії щодо майна.

Наголошував, що ФОП ОСОБА_4 як фізичною особою-підприємцем здійснювалися угоди щодо купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна.

Відзивів на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із даною заявою про забезпечення позову у справі про відшкодування шкоди, заподіяної джерелом підвищеної небезпеки, ОСОБА_1 посилався на те, що справа перебуває в провадженні суду понад три роки, при цьому відповідачем до суду подано необґрунтовану заяву про призначення у справі судової експертизи, яка свідчить про ймовірну мету сторони у справі затягнути судовий розгляд; на сьогоднішній день клопотання щодо призначення судової експертизи відповідача ОСОБА_3 задоволене ухвалою від 02 листопада 2020 року, а провадження у справі зупинено на час проведення експертизи, чим збільшено строки розгляду справи, що відповідно може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів позивача, так як дає можливість відповідачам відчужити майно та активи на користь третіх осіб.

До заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 надано роздруківку за результатами запиту на сайті https://rq.hsc.gov.ua (головний сервісний центр МВС України) за параметрами пошуку по РНОКПП (ІПН) ФОП ОСОБА_4 щодо транспортних засобів (а. с. 8 - 9); роздруківку детальної інформації про фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 , видами діяльності якого є 49.41 Вантажний автомобільний транспорт (основний); 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 46.71 Оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів; 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів (а. с. 10 - 11), роздруківку Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_4 (а. с. 12 - 191).

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

З аналізу статей 150-153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року в справі № 524/7234/18 (провадження № 61-12652св20) вказано, що «вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів».

У справі заявлені вимоги майнового характеру про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача шкоди, завданої внаслідок дорожньої-транспортної пригоди, в розмірі 954864,40 грн.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме та рухоме майно відповідача ФОП ОСОБА_4 позивач посилався на можливість відчуження ним майна та активів на користь третіх осіб, однак заявником не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про намір відповідача відчужити належне йому на праві власності майно з метою унеможливлення виконання можливого рішення суду, крім того, заявником не конкретизоване майно, а саме не зазначено чіткого переліку об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта рухомого/нерухомого майна, кадастровий номер чи тип майна, адреса/місцезнаходження майна та його вартість, що унеможливлює з`ясувати обсяг майна та співмірність заходів забезпечення з ціною позову. Виходячи з оцінки доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості та співмірності вимог позивача щодо забезпечення позову та доказів, наданих в обґрунтування таких доводів, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права.

Враховуючи те, що позивач не довів належними та допустимими доказами існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, не обґрунтував належним чином необхідність вжиття зазначеного заходу забезпечення позову, не навів беззаперечних доказів про здійснення відповідачем дій щодо відчуження належного йому майна з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належне відповідачеві майно та кошти.

Саме лише посилання у заяві про забезпечення позову на потенційну можливість вчинення дій, що створять перешкоди до виконання судового рішення, без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви в цій справі.

Крім того, в матеріалах справи сторонами надано докази про належність відповідачу об`єктів рухомого і нерухомого майна, що спростовує доводи позивача про реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог, зважаючи на обсяг належного відповідачу ФОП ОСОБА_4 .

Доводи апеляційної скарги, що ФОП ОСОБА_4 здійснювалися угоди купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна з метою уникнення виконання рішення суду у разі задоволення позову, про що неодноразово наголошувалося позивачем, не підтверджуються жодними доказами та відхиляються апеляційним судом.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що справа перебуває в провадженні суду більше трьох років, та про те, що суд мав забезпечити позов лише в межах ціни позову, висновків суду першої інстанції не спростовують і не можуть слугувати підставою для скасування правильної ухвали суду.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що заявником не зазначено чіткого переліку об`єктів нерухомого майна та його вартість, що унеможливлює з`ясування співмірності заходів забезпечення із заявленими позовними вимогами.

За наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності передбачених законом підстав для забезпечення позову, які відповідають вищенаведеним вимогам закону та відповідним роз`ясненням.

Крім того, позивач не надав суду належних та допустимих доказів вартості майна, яке належить на праві власності відповідачу ФОП ОСОБА_4 , а судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно доводів заяви про забезпечення позову, необґрунтоване, на думку позивача, клопотання про призначення експертизи, яке було задоволено судом, заявлене відповідачем ОСОБА_3 , а арешт він просить накласти на майно іншого відповідача - ФОП ОСОБА_4 , відтак, доводи позивача в апеляційній скарзі про ймовірний намір сторони затягнути розгляд справи не узгоджуються з вимогами заяви, спрямованої на захист прав ОСОБА_1 від дій іншого відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду і переоцінки доказів, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 01 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.