КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача

ОСОБА_2 Попова Р.О. ,

представника відповідача

ОСОБА_4 Квашук О.М. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Поповим Романом Олеговичем, який діє на підставі договору, та ОСОБА_4 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Квашук Оксаною Миколаївною, яка діє на підставі договору, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, згідно з яким просило:

- визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. та зареєстровано у реєстрі за № 368;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30.03.2016 року, 17:07:04, внесений приватним нотаріусом Соколовим О.Є., на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29022935 від 30.05.2016 року, 17:14:01.

При цьому, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказував, що даний договір вчинено без наміру створення правових наслідків та був укладений з метою уникнення виконання за рахунок предмету договору судового рішення у справі № 756/217/15-ц щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2021 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 30.03.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є., зареєстрований в реєстрі за № 368. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності від 30.03.2016 року за № 17:07:04, внесений приватним нотаріусом КМНО Соколовим О.Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером № 29022935 від 30.03.2016 року за № 17:14:01. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" судовий збір у розмірі 1 600 грн. 00 коп. (т. 3, а.с. 219-229).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому, що на момент укладення оспорюваного договору не існувало жодних обтяжень чи заборон, що свідчило про можливість ОСОБА_2 розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

При цьому, вказує, що частина квартири була передана їй у власність з метою виконання обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей, які залишилися проживати з нею після розірвання шлюбу (т. 3, а.с. 234-248а).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, в обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскільки на момент укладення Договору дарування не існувало жодних обтяжень чи заборон щодо майна, яке дарувалося, а рішення суду про стягнення заборгованості не набрало законної сили та взагалі не існувало, договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків (т. 4, а.с. 1-11).

Ухвалою від 28.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 4, а.с. 47, 48).

Ухвалою від 28.04.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (т. 4, а.с. 49, 50).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17.05.2021 року справу за апеляційними скаргами призначено до розгляду.

Представники відповідачів у судовому засіданні апеляційні скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник позивача щодо задоволення апеляційних скарг заперечував, посилаючись на їх безпідставність та необгрунтованість.

Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю третьої особи, оскільки її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 07.10.2011 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 37 500 000,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 07.10.2011 року між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

03.09.2013 року ОСОБА_4 , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , надала нотаріально засвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки з АТ «Ощадбанк» в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн.

Згідно з договором поруки Поручитель приймає на себе зобов`язання відповідати перед Кредитором за виконання ПП «Спецзовнішкомплект», як боржником його зобов`язання за кредитним договором всім належним Поручителю майном, у тому числі майном, що знаходиться в спільній, в т.ч. сумісній власності. При цьому ОСОБА_4 в заяві підтвердила, що з умовами договору поруки ознайомлена, жодних заперечень та непорозумінь щодо тлумачення його положень не має.

05.09.2013 року між АТ «Ощадбанк» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії №4, згідно якого банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000,00 грн.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 05.09.2013 року між АТ «Ощадбанк», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №1, за умовами якого останній зобов`язався перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

При цьому, на момент укладення вказаних вище договорів ОСОБА_4 була співзасновником ПП «Спецзовнішкомплект» і у протоколах №29/09/11, №2/29/11-11 від 29.09.2011 та №02/09/2013 від 02.09.2013 уповноважувала директора ПП «Спецзовнішкомплект» підписати з АТ «Ощадбанк» кредитні договори та договори поруки.

Згідно із п.п. 1.1 та 2.1 Договорів поруки передбачено, що Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником Зобов`язання за Кредитними договорами, а також додатковими договорами до них, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. У разі порушення Позичальником виконання Зобов`язання або будь-якої його частини Кредитор має право вимагати від Поручителя виконання Зобов`язання Позичальника перед Кредитором згідно з умовами Кредитних договорів, в порідку, передбаченому цими Договорами.

Отже, виходячи з вищевстановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були обізнані про солідарну відповідальність Поручителя, в тому числі але не виключено, а також про строки та графік погашення, і, відповідно, розуміли наслідки для Поручителя у випадку невиконання ПП «Спецзовнішкомплект» зобов`язання за вказаними вище кредитними договорами.

У подальшому, свої зобов`язання щодо належного виконання умов Кредитних договорів ПП «Спецзовнішкомплект» не виконало і АТ «Ощадбанк» було подано до Оболонського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за вказаними вище кредитними договорами. Ухвалою Оболонського районного суду від 22.01.2015 року було відкрито провадження у справі № 756/217/15-ц.

09.02.2015 року АТ «Ощадбанк» були направлені ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_2 вимоги про усунення порушення зобов`язань, де Банк вимагав сплатити заборгованість за кредитними договорами у повному обсязі. Однак, вказані вимоги з боку ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_2 виконані не були. У зазначених вимогах повідомлено ОСОБА_2 , зокрема, про те, що ПП «Спецзовнішкомплект» неналежним чином виконало свої зобов`язання по поверненню кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої розраховано станом на 01.02.2015 року.

17.03.2016 року Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області відкрито провадження у справі №2/401/471/16 за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» про визнання договору поруки недійсним.

30.03.2016 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуваною, було укладено договір дарування частини квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 368.

У силу п. 1 Договору дарування Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваної, а остання приймає Ѕ (одну другу) частину квартири за номером АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00.

Відповідно до ч. 3 Договору дарування частина квартири, яка дарується, належить Дарувальнику на підставі договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 16.03.2016 року та зареєстровано в реєстрі за № 278. Право власності на Ѕ частину квартири за Дарувальником зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.03.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 55266385 від 16.03.2016 року, виданою державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. Номер запису про право власності - 13718832.

На момент укладання цього договору відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.04.2016 року, тобто відповідачі були членами сім`ї.

Доказів того, що на цей момент шлюбні відносини між ними були припинені, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що вищевказаний договір дарування спірної квартири вчинено фіктивно, з метою приховати Ѕ частину квартири від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 .

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року позовні вимоги АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект», задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову - відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» 9 626 230,50 грн. - 3 % та інфляційні втрати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено повністю та скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 року.

Постановою від 30.11.2017 року державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва 13.10.2017 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» 101 544 052,34 грн.

За даними департаменту державної виконавчої служби відділу примусового виконання рішень від 11.03.2018 року боржником рішення в добровільному порядку не виконано, кошти з боржника - ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у примусовому порядку не стягувались, зареєстрованого майна за боржником не виявлено.

Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно зі ст. 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

При цьому, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Також, слід зазначити, що фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Поручитель, який став солідарним боржником у зв`язку з невиконанням позичальником свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами.

Крім того, згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як вбачається, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, судом першої інстанції було враховано, що: ОСОБА_2 відчужив Ѕ квартири після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, а також після отримання ним вимог банку щодо наявності простроченої заборгованості ПП «Спецзовнішкомплект» та необхідність її погашення; Ѕ квартири відчужена на підставі безвідплатного договору і на користь близького родича - дружини; після відчуження спірної Ѕ частки квартири у ОСОБА_2 відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед АТ «Ощадбанк».

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося, а отже виникло право вимоги до поручителя.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Щодо посилань апелянтів на скасування рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року у справі № 756/217/15-ц, що, на їх думку, свідчить про не вирішення питання існування, законності та остаточного розміру заборгованості ОСОБА_8 перед банком, слід зазначити наступне.

Так, дійсно, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09.11.2020 року у справі №756/217/15-ц (провадження №8/756/13/20) заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення заборгованості було задоволено. Рішення від 12.08.2016 року у справі за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу в порядку загального позовного провадження, у підготовче судове засідання.

Тобто, на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12.08.2016 року у справі № 756/217/15-ц було скасовано.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку немає значення яке у майбутньому буде прийняте у справі 756/217/15-ц рішення, оскільки в даній справі має значення період подання банком позову про стягнення заборгованості та відповідно обізнаність ОСОБА_2 щодо існування непогашеної кредитної заборгованості, зокрема про існування судової справи №756/217/15-ц за позовом АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_2 , третя особа ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення 101 544 052,34 грн.

Більш того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2016 року №756/217/15-ц, яке на момент задоволення позовних вимог АТ «Ощадбанк» про визнання недійсним договору не було скасоване, встановлена правомірність нарахування банком суми заборгованості та стягнення із ОСОБА_2 9 626 230,50 грн. - 3% та інфляційні втрати.

Посилання апелянтів на те, що договір дарування частини квартири було укладено з метою виконання ОСОБА_2 обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей, тобто з метою настання правових наслідків і цих наслідків досягнуто, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 190 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Пунктом 1 Угоди від 28.03.2016 року, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , передбачено, що в зв`язку з розглядом в суді справи про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , недосягнення примирення, враховуючи, що діти залишаються разом із матір`ю, з метою виконання обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей ОСОБА_2 зобов`язувався подарувати ОСОБА_4 свою Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до п. 2 Угод ОСОБА_4 зобов`язується, після виконання ОСОБА_2 обов`язку передбаченого в п. 1 даної Угоди, не стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

Водночас, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачами укладено договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та доказів оримання дозволу від органу опіки та піклування на укладення такого договору.

В Договорі дарування не згадується та не робиться посилання, що метою укладення такого договору була Угода, якою ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок подарувати Ѕ частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а ОСОБА_4 не стягувати з ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей.

Крім того, відповідно до п. 2 ст. 190 Сімейного кодексу України зазначено, що за договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно, набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або дитина і той із батьків, з ким вона проживає, на праві спільної часткової власності на це майно.

Однак, за Договором дарування Ѕ частини квартири право власності на предмет договору перейшло безпосередньо до ОСОБА_4 та жодним чином не стосувалося їхніх дітей.

Таким чином, встановивши, що спірний договір дарування Ѕ частки квартири уклали сторони, що є членами сім`ї, які не передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами, а саме дії сторін оспорюваного договору дарування Ѕ частки квартири були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича/дружини, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, суд першої інстнації дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Поповим Романом Олеговичем, який діє на підставі договору, та ОСОБА_4 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Квашук Оксаною Миколаївною, яка діє на підставі договору,- залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, про визнання недійсним договору дарування частини квартири, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 05 серпня 2021 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська