Дата документу 04.08.2021 Справа № 330/1569/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 330/1569/19Головуючий у 1-й інстанції Куценко О.О. Повний текст рішення складено 29.10.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/413/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кримської О.М., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 3-5), в якому просив: - зобов`язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у користуванні належним ним на праві спільної сумісної власності житловим будинком АДРЕСА_1 , разом з господарчими та побутовими спорудами - літній будинок (дерево) літера «Б-2», загальною площею 79 кв. м; літній будинок (дерево) літера «В-2», загальною площею 86,4 кв. м; літній будинок (цегла) літера «Д-2», загальною площею 87,6 кв. м; літа кухня (дерево) літера «Г-1», загальною площею 43,3 кв. м; вбиральня літера «Е»: душова літера «Ж»; огорожа №1, водогін №2, - зобов`язати її надати ключі від даного житлового будинку та від трьох літніх будинків, а також від вхідної калитки. Вселити позивача у житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 11 серпня 2000 року між ним та відповідачкою по справі - ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У період даного шлюбу за сумісні кошти сторонами було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , який зареєстровано за відповідачкою по справі, ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С.. за реєстровим номером 776. Дане домоволодіння складається з житлового будинку (саман) має загальну площу 26.4 кв. м житлову площу 10,2 кв. м, позначений у плані літерою «А-1» та господарчих та побутових споруд літній будинок (дерево) літера «Б-2», загальною площею 79 кв. м; літній будинок (дерево) літера «В-2». загальною площею 86,4 кв. м; літній будинок (цегла) літера «Д-2», загальною площею 87,6 кв. м; літня кухня (дерево) літера «Г-1». загальною площею 43,3 кв. м; вбиральня літера «Е»; душова літера «Ж»; огорожа №1, водогін №2, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20 липня 2011 року. Даний житловий будинок АДРЕСА_1 разом із господарським спорудами, використовується як літній будинок для здавання в оренду відпочиваючим. З січня 2016 року сторони припинили шлюбні відносини, а рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2017 року шлюб було розірвано. Після припинення шлюбних відносин між сторонами склалися вкрай неприязні відносини та з цього часу сторони не спілкуються, що перешкоджає нормальному користуванню належним на праві спільної сумісної власності житловим будинком. Так, на теперішній час відповідачка по справі, ОСОБА_1 , самостійно користується належним на праві спільної сумісної власності нерухомим майном та не пускає на територію даного домоволодіння. Більш того, усі ключі, які від вхідної калитки, так і від житлового будинку і літніх будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться у володінні відповідачки по справі, ОСОБА_1 . У добровільному порядку відповідачка не надає позивачу ключі від спірного приміщення, чим позбавляє його права користування належною йому 1/2 частиною даного житлового приміщення, яке перебуває у спільній сумісній власності, що суттєво потрушує його законні права, як співвласника даного домоволодіння. Також, у зв`язку з тим. що спірне домоволодіння огороджено високим парканом та на вході має металеву калитку, яка закривається на ключ, іншого способу потрапити на територію домоволодіння, крім як через калитку, не представляється можливим. В провадженні Якимівского районного суду Запорізької області з 2017 перебуває цивільна справа за позовом позивача до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності на Ѕ частину цього майна та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до позивача про поділ спільного майна подружжя. До теперішнього часу зазначений спір між сторонами судом не вирішено. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Якщо у відповідному документі (договорі купівлі-продажу, договорі про державну реєстрацію прав та їх обтяжень) власником чи набувачем вказано, лише дружину, це ще не значить, що вона є одноосібним власником майна.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї скарги визначено суддю суду першої інстанції Куценко О.О. (т.с. 1 а.с. 31).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 33) відкрито провадження у цій справі та призначено справу до розгляду.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2020 року (а.с. 191-194) позов ОСОБА_2 у цій справі задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним на праві спільної сумісної власності житловим будинком АДРЕСА_1 , разом з господарчими та побутовими спорудами - літній будинок (дерево) літера «Б-2», загальною площею 79 кв. м; літній будинок (дерево) літера «В-2», загальною площею 86,4 кв. м; літній будинок (цегла) літера «Д-2», загальною площею 87,6 кв. м; літа кухня (дерево) літера «Г-1», загальною площею 43,3 кв. м; вбиральня літера «Е»: душова літера «Ж»; огорожа №1, водогін №2, зобов`язавши ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 ключі від даного житлового будинку та від трьох літніх будинків, а також від вхідної калитки.

Вселено ОСОБА_2 , у житловий будинок АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 198-202) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 204).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 15 січня 2021 року (т.с. 1 а.с. 217), дану справу призначено до апеляційного розгляду з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів Запорізького апеляційного суду (т.с. 1 а.с. 219).

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 у цій справі (т.с. 1 а.с. 230-233).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 14 квітня 2021 року (т.с. 1 а.с. 219), не відбувся та був відкладений у зв`язку із перебуванням судді-члена колегії Подліянової Г.С. на лікарняному (довідка т.с. 1 а.с. 241).

В атоматизованому порядку суддею Кримською ОЛ.М. у цій справі було замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 6-7).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 8) апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про його участь у судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції (т.с. 2 а.с. 5).

У судове засідання 04 серпня 2021 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи (т.с. 2 а.с. 246-250), у тому числі відповідач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 , що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 151, 246) всі учасники цієї справи не з`явились, окрім позивача ОСОБА_2 , про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились, і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю учасників цієї справи, що не з`явились, за присутністю позивача ОСОБА_2 .

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача ОСОБА_2 у цій справі, керувався ст.ст. 651,653,744,749,755,756 ЦК України, ст. ст. 12,13,76,81,263,265 ЦПК України, виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 11.08.2000 року (свідоцтво про одруження, копія т.с. 1 а.с. 11) по серпень 2017 року (рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2017 року про розірвання шлюбу подружжя, копія т.с. 1 а.с. 24).

Під час шлюбу було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна, укладеним 12 липня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (копія т.с. 1 а.с. 12). Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (т.с. 1 а.с. 55).

Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №654/5243/14-ц.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, судом першої інстанції в судовому засіданні встановлено, не оспорюється сторонами та у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11.08.2000 року по 07.08.2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі, оскільки кожна зі сторін посилається на зазначені обставини.

Як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.07.2011 року, будинок АДРЕСА_1 було придбано 20 липня 2011 року та зареєстровано за ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вищезазначений будинок був придбаний за час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, а тому зважаючи на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що будинок АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача ОСОБА_1 суду першої інстанції на час ухвалення оскаржуваного рішення (25 вересня 2020 року) у цій справі не надані.

При цьому, суд першої інстанції також правильно вважав за необхідне відзначити, що факт реєстрації права власності на спірне нерухоме майно виключно за одним із подружжя, а саме за ОСОБА_1 , не позбавляє другого з подружжя ОСОБА_2 права на частку в такому майні.

Ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Як вбачається з ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до положень частини 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 155 ЖК Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Судом першої було правильно встановлено, що ОСОБА_2 звертався до органів Національної поліції України з заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_1 , яка не пускає ОСОБА_2 до домоволодіння АДРЕСА_1 (доповідна записка начальника СРПП № 3 Кирилівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області від 10 липня 2019 року т.с. 1 а.с. 28).

Тому, правильно зважаючи, що право власності позивача ОСОБА_2 , як співвласника вищезазначеного нерухомого майна, гарантовано ст. ст. 41,47 Конституції України та є непорушним, зважаючи, що право користування власністю є невід`ємною складовою права власності та останнього, не може бути обмежено/позбавлено права користування ним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення у цій справі вимоги позову ОСОБА_2 в частині усунення перешкод у здійсненні ним права користування житловим будинком АДРЕСА_2 шляхом його вселення у дане житлове приміщення.

На виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного розгляду цієї справи по суті судом першої інстанції правильно було допитано свідків зі сторони відповідача у цій справі, а саме:

- свідка ОСОБА_8 , яка дала показання, що відповідачку знає досить тривалий час. Вона добре знає відповідачку та стверджує, що позивач ніколи не проживав в домоволодінні АДРЕСА_1 . Їй відомий факт, що колись позивач приїхав в 2018 році та хотів зайти до будинку, а відповідачка викликала поліцію. Їй відомо, що у позивача є власне житло. Їй відомо, що придбала спірний будинок відповідачка, проте на які кошти їй невідомо. Їй невідомо коли саме було придбано цей будинок.

- свідка ОСОБА_9 , який дав показання, що проживає в смт. Кирилівка та займається ремонтом побутової техніки. Відповідачку знає дуже добре, так як декілька разів допомагав їй з ремонтом побутової техніки. Позивача не знає. Йому не відомо коли та за які кошти було придбано спірний будинок та в який час в цьому будинку проживав позивач. Під час ремонту побутової техніки він спілкувався лише з відповідачкою.

Оцінюючи покази вказаних свідків, суд першої інстанції дійшов правильно висновку, що повідомлені ними фактичні дані не спростовують обґрунтованість вимог позивача та показання цих свідків є неналежними доказами на обґрунтованість заперечень відповідача проти заявленого позову у цій справі.

При вищевикладених обставинах, проаналізувавши наведені докази з точки зору їх належності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та у взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність задоволення позову позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 дублюють доводи її заперечень проти позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою, є безпідставними, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи: допитував свідків відповідача тощо.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування відповідача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані взагалі та у тому числі у спростування презумпції спільності майна сторін у цій справі, як подружжя, у вигляді вищезазначеного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про захист лише житлових прав позивача ОСОБА_2 у цій справі мав виходити та правильно виходив саме із презумпції спільності майна подружжя у вигляді вищезазначеного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами, яка існувала саме на час розгляду цієї справи судом (25 вересня 2020 року).

Оскільки, зазначена презумпція на той час (25 вересня 2020 року) не була спростована саме у цій справі відповідачем ОСОБА_1 , як одним із подружжя, належними допустимими доказами, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування цієї презумпції, покладався саме на неї, як того з подружжя, який її спростовує, що узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та від 07.02.2018 року у справі №654/5243/14-ц, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Проте, в силу вимог ст. 20 ЦК України ОСОБА_1 , як відповідач у цій справі, здійснює захист свого права на свій розсуд.

Тому, наявність у провадженні Якимівського районного суду Запорізької області з 2017 року ще іншої справи ЄУН № 330/1672/20 також за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнання права власності на Ѕ частину цього майна, та лише за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (т.с. 1 а.с. 128-134), яка досі не розглянута, не могла бути підставою для зупинення провадження у цій справі про захист лише житлових прав ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції у цій справі не виходив за межі позовних вимог позивача, оскільки не вирішував питання саме про визнання вищезазначеного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а лише виходив із презумпції про це в силу закону для захисту лише житлових прав позивача.

Тому, рішення суду у цій справі саме про захист житлових прав ОСОБА_2 не має преюдиційного значення для суду в інших справах між тими ж сторонами щодо поділу їх майна, як колишнього подружжя, у тому числі у вигляді вищезазначеного житлового будинку із господарськими будівлями та спорудами.

Крім того, рішення суду першої інстанції у цій справі може бути переглянуто судом у подальшому за новоявленими обставинами за заявою учасників цієї справи в разі наявності такових.

Проживання і реєстрація особи у житловому будинку це не тотожні поняття.

Позивач ОСОБА_2 , враховуючи вищезазначену презумпцію спільності майна подружжя, яка саме у цій справі відповідачем належними та допустимими доказами зі сторони відповідача ОСОБА_1 не була спростована, не зобов`язаний бути зареєстрованим у вищезазначеному житловому будинку на час розгляду цієї справи судом першої інстанції, щоб мати право вселятись у нього для власного проживання в останньому, користуватись ним разом із господарськими будівлями і спорудами, усувати перешкоди у користуванні останнім.

Питання оплати утримання вказаного спірного будинку не було предметом розгляду у цій справі у суді першої інстанції, та, відповідно, не може бути предметом апеляційного перегляду у цій справі в силу вимог ст. 367 ч. 6 ЦПК України.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 06.08.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кримська О.М.Подліянова Г.С.