Справа № 466/3732/20 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/1089/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:39
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Мельничук О.Я.,

за участю: секретаря Ждан К.О.,

адвоката Лемик Р.Я. - представника позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 лютого 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги №30/06/2017 та Договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладених 30.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 18.01.2016 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 було укладено Договір позики грошових коштів, згідно пункту 1 якого ОСОБА_3 (Позикодавець) зобов`язувалася передати, а ОСОБА_1 (Позичальник) прийняти грошові кошти в сумі 1 620 000 гривень, а відповідно до пункту 2 цього договору вказану суму коштів Позичальник зобов`язувалася повернути Позикодавцеві готівкою до 18 травня 2016 року. 18.01.2016 року між вищезгаданими сторонами з метою забезпечення виконання зобов`язання за Договором позики було укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б.

30.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги №30/06/2017, за умовами якого первісний кредитор відступив новому кредитору право вимоги, яке виникло за Договором позики від 18.01.2016 року та Договором іпотеки від 18.01.2016 року.

30 червня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 також було укладено договір про відступлення прав за Договором іпотеки від 18.01.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. за реєстром №115.

Позивачка вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги та відступлення прав за іпотечним договором є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки відступлення права вимоги на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України (а.с. 1-17).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено повністю.

Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги №30/06/2017, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 30 червня 2017 року.

Визнано недійсним Договір про відступлення прав, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 30 червня 2017 року, реєстровий №1993 за іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юзвою Н.Б. від 18.01.2016 року реєстровий № 115.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 155-157).

Дане рішення оскаржила відповідачка ОСОБА_2 .

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що договірні правовідносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 регулюються статтею 1046 ЦК України (Позика), а не статтею 1054 ЦК України (Кредитний договір), а відтак вважає неправомірним посилання суду на судову практику, яка регулює правовідносини відступлення права вимоги на підставі кредитних договорів, оскільки до спірних правовідносин підлягають до застосування статті 512-519 ЦК України, а не статті 1077 та 1084 ЦК України.

Вважає, що судом не з`ясовано те, чим саме порушено права чи законні інтереси позивачки ОСОБА_1 укладенням між відповідачками Договору про відступлення права вимоги та Договору про відступлення прав за іпотечним договором, які оспорюються позивачкою (а.с. 160-162).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задоволення позовних вимог суд мотивував тим, що укладений між відповідачками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 30 червня 2017 року Договір про відступлення права вимоги №30/06/2017 «за своєю природою є договором факторингу», однак ОСОБА_2 на час укладення згаданого договору не мала «права на здійснення факторингових операцій, оскільки не є фінансовою установою», а відтак укладені 30.06.2017 року між відповідачками Договір відступлення права вимоги та Договір про відступлення прав за Договором іпотеки від 18.01.2016 року підлягають визнанню недійсними з підстав, що передбачені статтями 203 (ч.1) та 215 (ч.1) ЦК України.

Колегія суддів вважає, що вищенаведені висновки зроблені з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи факт укладення між учасниками даного спору вищезгаданих Договору позики грошових коштів та Договору іпотеки (18.01.2016 року між позивачкою та відповідачкою ОСОБА_3 ; а.с. 18-24), а також Договору відступлення права вимоги і Договору про відступлення прав за Договором іпотеки від 18.01.2016 року (30.06.2017 року між відповідачками; а.с. 25-34).

Відповідно до умов Договору відступлення права вимоги ОСОБА_3 за плату (5 000 грн.) в повному обсязі відступила ОСОБА_2 своє право вимоги до ОСОБА_1 заборгованості у загальному розмірі 5 189 998 грн. 83 коп.

За змістом статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, суб`єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зорустатті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення Договору про відступлення права вимоги № 30/06/2017 від 30 червня 2017 року, позивачка (позичальник і боржник) ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за Договором позики від 18.01.2016 року належним чином не виконувала.

За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 прав кредитора у зобов`язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов`язань за договором позики, матеріали справи не містять.

Позивачкою ОСОБА_1 не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсним Договору про відступлення права вимоги № 30/06/2017 від 30 червня 2017 року залежить подальша можливість законної реалізації її обов`язку щодо погашення заборгованості за договором позики.

При відступлені прав вимоги зобов`язання не припиняється, не змінюється - залишається одним і тим самим; відбувається тільки заміна особи на стороні позичальника.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що під час укладення між відповідачками по справі 30 червня 2017 року Договору про відступлення права вимоги № 30/06/2017 не було порушено прав, свобод чи законних інтересів позивачки (позичальника і боржника) ОСОБА_1 (частина 1 статті 4 ЦПК України), а тому вважає, що підстави для визнання Договору про відступлення права вимоги № 30/06/2017 від 30 червня 2017 року відсутні. Відповідно, і відсутні підстави для визнання недійсним Договору про відступлення прав за іпотечним договором від 18.01.2016 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 15 лютого 2021 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсними Договору про відступлення права вимоги №30/06/2017 та Договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладених 30.06.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 522 грн. 40 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 06 серпня 2021 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.