Справа № 444/1592/19 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2974/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , його

представника - ОСОБА_2 , представника

відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.12.2003 року між ним та ОСОБА_4 у формі розписки, згідно з якою відповідач отримала грошові кошти в сумі 25000 доларів США в рахунок оплати за належну їй 1/2 частку в квартирі.

Зазначає, що вказаний договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири вони нотаріально не посвідчували, домовившись між собою, що за потреби, такий договір буде укладено між ними у встановленій законом формі в будь-який час, однак, відповідач своєї обіцянки не дотрималась, у період його відсутності поселила у квартиру квартирантів, а на його вимогу укласти нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу - відмовилась.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 в особі свого представника - ОСОБА_2 , просить рішення скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки доказам, які є в матеріалах справи, і дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки позивач порушення своїх прав пов`язує з моментом відмови ОСОБА_4 від укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, тобто з лютого 2019 року. Апелянт вважає, що саме з цього моменту слід обраховувати початок перебігу строку позовної давності.

Окрім того, наголошує, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а тому перш, ніж застосувати позовну давність, суд повинен був з`ясувати та зазначити в рішенні, чи порушене право або охоронюваний інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду, і лише встановивши це, міг застосовувати наслідки спливу позовної давності за заявою іншої сторони, однак, суд у рішенні жодних висновків щодо порушення прав позивача не зробив.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.11.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №3635, згідно з яким кожному з них належить по 1/2 частині квартири (а.с.12).

На підставі цього договору за позивачем та відповідачем зареєстровано право власності кожного із них на 1/2 частину вказаної квартири (а.с.14, 48).

На підтвердження існування між сторонами договірних відносин щодо купівлі ОСОБА_1 та продажу належної ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 позивач надав розписку від 26.12.2003 року (а.с.8), в якій зазначено, що ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 25000 доларів США в рахунок сплати 1/2 частини даної квартири, у зв`язку з чим вона претензій до ОСОБА_1 не має і на свою частку не претендує.

За вимогами статті 42 ЦК УРСР (1963 року) у редакції, чинній на момент оформлення вказаної вище розписки, угоди могли укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Статтею 47 ЦК УРСР було передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (ч.2 ст.47).

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Окрім цього, вказаною нормою закону було передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

З 01.01.2004 року набрав чинності новий ЦК України.

За вимогами частини першої статті 657 ЦК України (2004 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно з ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 220 ЦК України визначено, що в разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, в силу наведених вище норм матеріального права, надана позивачем розписка про одержання відповідачем грошових коштів за належну їй на праві власності частку в квартирі не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири, а відтак, відсутні правові підстави для визнання такого договору дійсним.

Крім того, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Однак, звертаючись із вказаним позовом, позивач зазначав, що вони з відповідачем домовились нотаріально не посвідчувати договір купівлі-продажу частини квартири, а отже, позивач, за відсутності для цього перешкод, оскільки протилежного ним не доведено, свідомо погодився (виявив бажання) на недотримання встановленої законом форми укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому його доводи про ухилення, власне, відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, є безпідставними і не підтверджені належними та допустимими доказами.

Таким чином, заявлені позивачем позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню, а тому визначених законом підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

З наведених вище мотивів рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з безпідставністю заявлених ним позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 18 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 серпня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.