Провадження №22-ц/812/1083/21
Постанова

Іменем України

09 серпня 2021 року м. Миколаїв справа № 490/10095/18

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Марченко Олександра Михайлівна, про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2019 року, ухвалене у складі головуючого судді Гуденко О.А., у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складено 16 вересня 2019 року,

встановив:

30 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М., про визнання недійсним договору дарування, що укладений 17 жовтня 2017 року, посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. зареєстрованим в реєстрі №941 в частині предмету дарування - земельної ділянки, кадастровий номер :13:002:0012, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що позивач є власником спірної земельної ділянки з 15 жовтня 2002 року, але обмежений у користуванні своєю власністю, оскільки сусідня земельна ділянка по АДРЕСА_1 була надана відповідачу ОСОБА_3 за рахунок земельної ділянки, яка є власністю позивача.

За позовом ОСОБА_1 , рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 листопада 2015 року, у справі № 490/3624/13-ц було визнано недійсним та скасовано пункти 8, 8.1 та 8.2 розділу І рішення Миколаївської міської ради №12/51 від 23 грудня 2011 року «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадян, зміну цільового призначення земельної ділянки, внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва» в частині надання ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 та державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий 12 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_3 .

Проте, незважаючи на прийняте рішення суду, 17 жовтня 2017 року ОСОБА_3 подарував земельні ділянки (кадастровий номер :13:002:0012 та :13:002:0008) за адресою: АДРЕСА_1 , а також житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами за цією адресою ОСОБА_4 .

Позивач зазначав, що відчуження ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 земельної ділянки кадастровий номер :13:002:0012 здійснено незаконно та з метою штучного отримання статусу нового власника, адже на той час відповідачам вже достовірно було відомо, що ОСОБА_3 не має право розпоряджатися цією ділянкою.

Посилаючись на те, що оспорюваний правочин в зазначеній частині суперечить діючому цивільному законодавству, оскільки на момент відчуження ОСОБА_3 вже втратив право власності на цю земельну ділянку та вимоги статей 203, 215, 217 ЦК України, позивач просив про задоволення позову.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2019 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано частково недійсним Договір дарування, укладений між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , як обдаровуваною, 17 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Марченко О.М. за реєстровим номером № 941, в частині предмету дарування - земельної ділянки, площею 0,0110 га, кадастровий номер :13:002:0012, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 352,40 грн. судового збору з кожного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для визнання недійсним оспорюваного позивачем договору дарування у зазначеній частині, оскільки передаючи в дар банку вказану земельну ділянку, кадастровий номер :13:002:0012, ОСОБА_3 вже не мав права власності на неї, отже не мав права на розпорядження спірним нерухомим майном, а тому договір дарування у частині дарування вказаної земельної ділянки обдарованій ОСОБА_4 суперечить ЦК України.

Враховуючи, що цей договір дарування в оспорюваній частині не відповідає вимогам частини першої статті 203 ЦК України, суд дійшов до висновку, що відповідно до частини першої статті 215 цього Кодексу він є недійсним, що є підставою для задоволення позову.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2021 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано те, що відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 , на дату укладення договору дарування, був власником земельної ділянки кадастровий номер :13:002:0012. Тому при посвідченні 17 жовтня 2017 року договору дарування зокрема земельної ділянки було дотримано всі вимоги чинного законодавства, підстав для винесення рішення про відмову у вчиненні нотаріальних дій у приватного нотаріуса не було.

Окрім того зазначав, що договір був укладений не з банком, як зазначив суд, а з фізичною особою ОСОБА_4 , яка за договором набула в дар не тільки земельні ділянки, в тому числі спірну, а ще й будівлі та споруди, розташовані на земельних ділянках.

Також стверджував, що визнання недійсним державного акта на права власності на землю, який суперечить вимогам законодавства, не є підставою для скасування запису про реєстрацію права власності. В скарзі відповідач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18).

На думку ОСОБА_3 суд першої інстанції не встановив жодних порушень під час укладення договору дарування, які є підставою для скасування договору дарування в частині та задоволення вимог позивача. Також наголошував на тому, що судом не надано оцінки обраному позивачем способу захисту його прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і підтверджуються матеріалами справи, що 15 жовтня 2002 року ОСОБА_1 отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м., розташовану в АДРЕСА_2 .

08 липня 2008 року ОСОБА_3 отримано державний акт на земельну ділянку площею 297 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 , у зв`язку з придбанням за договором купівлі-продажу нерухомості від 11 лютого 2008 року.

16 грудня 2009 року за зверненням ОСОБА_3 щодо надання йому додаткової земельної ділянки за цією ж адресою для обслуговування та будівництва жилого будинку та господарських будівель, рішенням Миколаївської міськради №5/30 від 21 квітня 2011 року надано дозвіл на складання проекту землеустрою та зазначено, що площу земельної ділянки необхідно уточнити в порядку складання цього проекту.

В процесі складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, було зазначено, що площа земельної ділянки може складати 110 кв.м., яка надається за рахунок земель міста не наданих в користування, без посилання на фактичне надання цієї ділянки за рахунок вилучення частини іншої земельної ділянки, наданої раніш у власність ОСОБА_1

23 грудня 2011 року на підставі пунктів 8, 8.1, 8.2 рішення міськради №12/51 затверджено проект відводу спірної земельної ділянки та її надано у власність ОСОБА_3 .

За позовом ОСОБА_1 , рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 листопада 2015 року, у цивільній справі №490/3624/13-ц визнано недійсним та скасовано пункти 8, 8.1 та 8.2 розділу «І» рішення Миколаївської міської ради № 12/51 від 23 грудня 2011 року «Про вилучення, надання, передачу у власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва» в частині надання ОСОБА_3 , земельної ділянки по АДРЕСА_1 та визнано недійсним та скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий 12 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 02390. Судовими рішеннями встановлено, що за рішенням Миколаївської міської ради у власність ОСОБА_3 надана земельна ділянка загальною площею 110 кв.м. за рахунок частини земельної ділянки, яка є власністю ОСОБА_1 , без попереднього припинення його права власності на частину належної йому землі.

Державну реєстрацію права на підставі вищезазначених судових рішень, що набрали законної сили та підтверджують припинення прав відповідача ОСОБА_3 на земельну зазначену ділянку, відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час ухвалення судових рішень не здійснено.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 як дарувальник передав, а ОСОБА_4 як обдарована прийняла у дар, зокрема земельну ділянку (кадастровий номер :13:002:0012), площею 0,0110 га, що розташована по АДРЕСА_1 .

Договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Марченко О.М. за реєстровим номером 941.

У п.2.2.1 цього договору зазначено, що вказана земельна ділянка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №914367, виданого Миколаївською міською радою від 23 липня 2012 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорі оренди землі за №02390.

Вказана інформація підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2017 року за № НВ-017.

За п. 3.1. договору Дарувальник стверджує, що ним подана правдива інформація щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням цієї нотаріальної дії, подані дійсні непідроблені документи, та заявляє про відсутність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернувся дарувальник.

Для посвідчення вказаного Договору нотаріусу були надані копії правовстановлювальних документів на житловий будинок та земельні ділянки, зокрема Державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,0110 га, виданий 12 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 02390. Також нотаріусом зроблено витяг з відповідних Державних реєстрів, з якого слідує, що спірна земельна ділянка під забороною відчуження не перебуває, але разом з тим відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно - на земельну ділянку, кадастровий номер :13:002:0012 - відсутні.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частинами першою, другою статті 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною другою статті 13 ЦК України передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої та другою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положення статті 217 ЦК України передбачають, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без виключення до нього недійсної частини.

Пунктом «г» частини першої статті 91 ЗК України передбачено, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з частинами першою та другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Як встановлено, за позовом ОСОБА_1 , рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11 листопада 2015 року, у цивільній справі №490/3624/13-ц визнано недійсним та скасовано пункти 8, 8.1 та 8.2 розділу «І» рішення Миколаївської міської ради № 12/51 від 23 грудня 2011 року в частині надання ОСОБА_3 , земельної ділянки по АДРЕСА_1 та визнано недійсним та скасовано державний акт про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , виданий 12 липня 2012 року на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрованого в Книзі записів актів на право приватної власності на землю за № 02390.

Судами встановлено, що за рішенням Миколаївської міської ради у власність ОСОБА_3 була надана земельна ділянка загальною площею 110 кв.м. за рахунок частини земельної ділянки, яка є власністю ОСОБА_1 , без попереднього припинення його права власності на частину належної йому землі.

За таких обставин, суд першої інстанції при визнанні недійсним оскаржуваного договору дарування в частині дарунку земельної ділянки (кадастровий номер :13:002:0012), площею 0,0110 га, що розташована по АДРЕСА_1 , обґрунтовано врахував, як преюдиційне, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2015 року.

Колегія суддів також враховує, що добросовісність належить до загальних засад цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) та являє собою певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зважаючи на обізнаність із наявними в справі №490/3624/13-ц судовими рішеннями, які набрали законної сили, дії ОСОБА_3 пов`язані із укладенням 17 жовтня 2017 року договору дарування спірної земельної ділянки не є добросовісними.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, встановивши, що оспорюваний в частині договір ОСОБА_3 уклав з порушенням закону, оскільки об`єктом, відчуженим за цим договором, була земельна ділянка, на яку ОСОБА_3 вже не мав права власності, дійшов обґрунтованих висновків про визнання спірного договору в частині недійсним за позовом позивача, як заінтересованої особи, права та законні інтереси якого порушено вчиненням оспорюваного правочину.

Матеріально - правовий інтерес позивача, який не є стороною оспорюваного договору, полягав у тому, щоб частина земельної ділянки, яка відчужена за цим договором, залишалась у нього, як власника.

Отже, оспорюваний договір в зазначеній частині суперечить ЦК України та порушує інтереси позивача, а тому підлягав визнанню недійсним.

При цьому захист інтересів позивача у даному спорі є можливим саме із застосуванням правового механізму, передбаченого статтею 215 ЦК України.

Той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину в частині спірної земельної ділянки не існувало заборони на таке відчуження та у відповідному державному реєстрі були відсутні відомості про обтяження відчужуваного майна та припинення права власності дарувальника на спірну земельну ділянку, не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про можливість вільно розпоряджатися нерухомим майном, право власності за яким припинено на підставі судового рішення.

Згідно зі статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття, зміни або припинення права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого, зміненого або припиненого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття, зміни або припинення права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особою було набуте, змінено або припинено таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення, зміни або припинення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Отже, оскільки рішення міської ради та державний акт про право власності на земельну ділянку визнані недійсними і скасовані на підставі судового рішення та не є чинними, вважати відповідача ОСОБА_3 , на час укладення угоди дарування, власником відчуженої земельної ділянки не можна.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_3 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18), не заслуговують на увагу, оскільки встановлені у даній справи обставини не суперечать правовому висновку викладеному у зазначеній постанові та не спростовують висновків суду щодо правомірності оскаржуваної частини правочину.

Те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення зазначив, що договір був укладений з банком, а не з фізичною особою ОСОБА_4 , є помилковим, проте це не є підставою для скасування судового рішення та відмови у задоволенні позову.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 обґрунтовуючи поважні причини для поновлення строку на апеляційне оскарження посилався на неналежне його повідомлення судом про розгляд справи, що відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України не є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Більш того, посилання заявника на незаконність дій суду першої інстанції, пов`язаних з неповідомленням його про час і місце судового засідання відхиляються апеляційним судом з огляду на те, що матеріали справи містять повістку, надіслану Центральним районним судом м. Миколаєва, в якій позивача повідомлено за адресою: АДРЕСА_3 про те, що на 05 вересня 2019 року призначено розгляд справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції по суті спору та зводяться до припущень та незгоди заявника з висновками суду, з його оцінкою.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосереднього до Верхового Суду у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 серпня 2021 року.