справа № 756/521/20
головуючий у суді І інстанції Майбоженко А.М.
провадження № 22-ц/824/9132/2021
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 липня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

за участю секретаря судового засідання: Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь безпідставно збережені грошові кошти у рахунок оплати за фактичне користування Ѕ частиною квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 481 057 грн 20 коп., три відсотки річних у розмірі 23 440 грн 73 коп. та інфляційних втрат у розмірі 51 523 грн 76 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у вересні 2015 року він звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання набутого подружжям майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна після розірвання шлюбу.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у частині поділу квартири скасовано та ухвалено нове рішення, яким вказану квартиру визнано спільним майном подружжя та визнано за сторонами по Ѕ частині цієї квартири на праві приватної власності.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, - були задоволені частково.

Проте відповідач вказані рішення судів не виконує, одноосібно проживає у цій квартирі та не надає змоги позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Враховуючи викладене, позивач вважає, що майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 було безпідставно збережено відповідачем.

Зазначив, що відповідач, починаючи з 10 квітня 2017 року фактично є наймачем Ѕ частини вищевказаної квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу та перешкоджає вільному користуванню та розпоряджанню позивачем своїм майном.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 481 057 грн 20 коп. безпідставно збережених коштів, 23 440 грн 73 коп. - 3% річних, 51 523 грн 76 коп. інфляційних втрат, 5 560 грн 40 коп. судового збору, 35 180 грн 60 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є неправомірним та підлягає скасуванню з огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції неповністю з`ясував обставини, які мають значення для повного, всебічного розгляду справи та ухвалення законного рішення з огляду на те, що не встановлено: чи мали місце перешкоди у використанні позивачем Ѕ частини квартири; чи використовувалась зазначена частина квартири апелянтом; чи перешкоджав відповідач позивачу у користуванні Ѕ частини квартири.

Половина частина квартири позивача знаходилась у відповідача за ініціативою позивача (поділ майна відбувся в судовому порядку за ініціативою позивача) та добровільно, правова природа передачі нерухомого майна та підстава передачі позивачем не доведена, а перебування Ѕ частини квартири позивача поруч із Ѕ частиною квартири апелянта відбулося у не заборонений цивільним законодавством спосіб та не використовувалась апелянтом жодним чином. За таких, обставин відсутні підстави для визнання Ѕ частини квартири безпідставно набутою (чи збереженою) та застосування положень статті 1212 ЦК України.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Здоровець С.В. подав відзив на апеляційну скаргу, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що з 1985 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мінського районного суду міста Києва від 27 квітня 1997 року було розірвано.

Після ухвалення судового рішення сторони відновили подружні відносини та надалі проживали разом однією сім`єю, вели спільний побут та виховували дітей.

За час спільного проживання у 2010 році подружжям було придбано трикімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з частини 5 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у справі 756/12831/15-ц було встановлено, що з середини 2010 року відповідач, після введення в експлуатацію будинку, разом з дітьми стала постійно проживати у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Цим рішенням визнано вказану квартиру особистою приватною власністю відповідача.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року у справі 756/12831/15-ц рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року в частині поділу квартири скасовано та ухвалено нове рішення, яким вказану квартиру визнано спільним майном подружжя та визнано за сторонами по Ѕ частині цієї квартири на праві приватної власності. Загальна площа спірної квартири складає 108,2 кв.м., жила площа - 66,50 кв.м.

Вирішуючи спір у частині позову щодо поділу квартири у справі №756/ 12831/15-ц, суд апеляційної інстанції встановив, що згідно з довідкою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 17 вересня 2015 року у філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_1 уклала депозитний договір від 22 травня 2006 року, згідно з яким на депозитний рахунок перераховано 90 000 доларів США.

04 липня 2006 року ОСОБА_1 отримала через касу банку грошові кошти у сумі 90 340,26 доларів США.

29 червня 2006 року між ОСОБА_1 та Українським консорціумом «Екосорб» укладено договір купівлі-продажу облігацій № 103-ГС, за яким відповідач придбала пакет іменних цільових (безпроцентних) облігацій, серії «В», номінальною вартістю однієї облігації 3 500 грн., строком погашення з 21 травня по 21 листопада 2009 року, загальною кількістю 110 штук.

Відповідно до пункту 3.3 зазначеного договору вартість пакету облігацій становила 715 000 грн. Вказана сума є фіксованою. Оплата вартості облігацій проводилася у два етапи: до 07 липня 2006 року у сумі 505 000 грн та до 30 грудня 2006 року у сумі 214 500 грн. Зазначені виплати проведено ОСОБА_1 у період з 05 липня 2006 року по 02 квітня 2007 року.

16 листопада 2009 року між сторонами договору купівлі-продажу облігацій підписано акт погашення облігацій, за яким погашення пакету облігацій на загальну суму 715 000 грн здійснено шляхом передачі у власність ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 загальною площею 108,2 кв.м, жилою площею 66,5 кв.м.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 травня 2011 року ОСОБА_1 набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 .

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 , а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах, з урахуванням приписів частин першої, другої статей 60, 61, частини першої статті 69,частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України

(Постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 756/12831/15-ц https://reyestr.court.gov.ua/Review/78267895).

Відповідачу 24 квітня 2017 року була направлена заява про надання позивачу доступу до квартири та видачу дублікатів ключів, а також позивачем направлялись неодноразові пропозиції для укладання угод про порядок користування квартирою.

04 травня 2019 року відповідачу була направлена пропозиція «Про укладення договору найму (оренди) за користування частковою у праві спільної власності». Усі дані заяви були проігноровані відповідачем, а перешкоди у здійсненні права користування позивачем належною йому часткою квартири усунуті не були.

Заочним рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у справі №756/13604/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням були задоволені частково.

Зобов`язано відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення позивача.

Визначено порядок користування квартирою, а саме виділено у особисте користування позивача жилу кімнату площею 28,6 кв.м. з лоджією, санвузол 4,7 кв.м. та гардероб 2,3 кв.м., а у користування відповідачки виділено дві жилі кімнати площею 15,9 кв.м. та 22 кв.м. з балконами, санвузол 2,8 кв.м. та залишено у спільному користуванні співвласників квартири приміщення кухні площею 11,1 кв.м. та коридор площею 14,7 кв.м.

Позивач звертаючись з позовом обґрунтовував його тим, що відповідач не виконує рішення судів, одноосібно проживає у спірній квартирі та не надає змоги позивачу користуватися та розпоряджатися своїм майном. Враховуючи викладене, позивач вважає, що майно, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_1 було безпідставно збережено відповідачем.

Зазначив, що відповідач, починаючи з 10 квітня 2017 року по 10 липня 2020 року фактично є наймачем Ѕ частини вищевказаної квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу та перешкоджає вільному користуванню та розпоряджанню позивачем своїм майном.

Предметом врегулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна, які за своїм змістом є кондикційними і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. При цьому для кондикційних зобов`язань вина особи, яка отримала чи зберегла у себе майно (кошти) не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного збереження такого майна (коштів) однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте або збережене майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте або зберігалося, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою за рахунок іншої особи (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося (зберігалося), згодом відпала.

Таким чином, обов`язок набувача (зберігача) повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Суд першої інстанції обґрунтував свої висновки тим, що відносини з фактичного користування відповідачем Ѕ часткою квартири, яка належить на праві приватної власності позивачу без укладеного договору найму (оренди), є за своїм змістом кондиційними, відповідач, як фактичний користувач всією квартирою, що без достатньої правової підстави за рахунок власника Ѕ частини цього майна (позивача) зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти ОСОБА_2 на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. При цьому відновлення порушених прав позивача за таких обставин і в такий спосіб не створює для відповідача жодних необґрунтованих, додаткових або негативних наслідків, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів, які він мав би сплатити за звичайних умов як фактичний добросовісний наймач (орендар).

Колегія апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції, що відносини з фактичного користування відповідачем, як співвласником, Ѕ часткою квартири, яка належить на праві приватної власності позивачеві без укладеного договору найму (оренди), є за своїм змістом кондикційними.

Згідно з статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до частин 1-3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За правилами статті 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить стаття 383 ЦК України.

Колегія апеляційного суду вважає, що позивачем не доведений факт безпідставного набуття відповідачем від позивача Ѕ частини квартири, також не доведено, що відповідач без достатньої правової підстави за рахунок власника Ѕ частини цього майна (позивача) зберіг у себе кошти, у відповідача відсутній обов`язок сплачувати позивачу грошові кошти за користування Ѕ частини спільної квартири.

Колегія апеляційного суду також встановила, що період безпідставного збереження майна з 11 квітня 2017 року по 10 березня 2020 року, позивачем не доведений з огляду на таке.

Відповідно до резолютивної частини рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року у справі 756/12831/15-ц, яким вказану квартиру визнано спільним майном подружжя та визнано за сторонами по Ѕ частині цієї квартири на праві приватної власності, - останнє не підлягало примусовому виконанню відповідачем.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі вказаного судового рішення зареєстрував право власності на Ѕ частину квартири 07 грудня 2018 року, що підтверджується даними Інформаційної довідки від 13 грудня 2018 року №149457168 (а.с. 28 т. 1).

Щодо не виконання відповідачем рішення суду про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, то з матеріалів справи вбачається, що рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у справі №756/13604/17 було ухвалено у порядку заочного розгляду справи.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року.

Постановою Київського апеляційного сулу від 10 березня 2020 року у справі №756/13604/17 заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року залишено без змін (https://reyestr.court.gov.ua/Review/88137240).

Відповідно до статті 289 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Отже, заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 червня 2019 року у справі №756/13604/17 набрало законної сили 10 березня 2020 року.

31 липня 2020 року виконавче провадження щодо його виконання завершено у зв`язку з фактичним виконанням (а.с. 237 т.1).

Як вбачається з Акту державного виконавця від 30 липня 2020 року, боржником добровільно допущено стягувача без перешкод до квартири та надано в користування площі вказані у виконавчому листі шляхом передачі дублікатів ключів від приміщення (а.с. 236 т. 1).

Згідно з вимогами статей 16, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду із вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Колегія апеляційного суду вважає, що відновлення порушених прав позивача у заявлений ним спосіб створює для відповідача необґрунтовані та додаткові наслідки, оскільки предметом позову є стягнення грошових коштів у розмірі 481 057 грн 20 коп. на користь позивача, що становить вартість майже Ѕ квартири співвласником якої він є.

Разом з тим, враховуючи встановлений рішенням суду факт щодо перешкод у вселенні позивача у спірну квартиру, колегія апеляційного суду вважає, що у позивача наявні підставі для стягнення витрат, які позивач зробив або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) відповідно до статті 22 ЦК України, в тому числі і витрати на оренду іншого житла.

Щодо посилання позивача на необхідність врахування при вирішенні цієї справи правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року № 629/4628/16-ц (п. 90), Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 382/1097/17, то колегія суддів звертає увагу на таке.

При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Разом з тим, суд повинен керуватися частиною 4 статті 263 ЦПК України лише у разі якщо спір випливає з одних і тих правовідносин, у яких один і той самий предмет спору, і які врегульовані одними і тими самими нормами матеріального права.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі № 629/4628/16-ц (постанова ВП ВС від 23 травня 2018 року), позивач звернувся до суду про стягнення з відповідача збитків у вигляді неодержаного доходу внаслідок користування відповідачем земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Мотивував тим, що відповідач є власником нерухомого майна, яке належить йому на праві власності на підставі відповідних свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Позивач ухвалив рішення, яким надав відповідачу згоду на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок на з метою надання в оренду для будівництва й обслуговування будівель ринкової інфраструктури. Проте відповідач ці проекти землеустрою не розробив, умисно ухилився від укладання договорів оренди та від сплати за землекористування, чим порушив права власника земельних ділянок.

Через те, що відповідач користувався земельними ділянками без оформлення документів, що посвідчують право на них, йому було запропоновано укласти договір добровільного відшкодування збитків за таке користування земельними ділянками. Відповідач не відшкодував вказані збитки, тому позивач просив їх стягнути у судовому порядку.

Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи рішення попередніх судів, виходила з того, що за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондиційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (п. 90).

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини 2 статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Як вбачається з обставин, встановлених у справі № 382/1097/17 (постанова ВС від 02 жовтня 2019 року), заступник керівника місцевої прокуратури в інтересах держави в особі міської ради звернувся до суду з позовом до фізичної особи про розірвання договору оренди комунального майна, стягнення заборгованості за оренду комунального майна, зобов`язання повернути об`єкт нерухомого майна. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням міської ради погоджено передати в оренду фізичній особі-підприємцю об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, яке перебуває у власності територіальної для торгівлі товарами непродовольчої групи.

Між комунальним підприємством та фізичною особою-підприємцем укладений договір оренди нерухомого майна територіальної громади міста. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за вказаним договором, утворилася заборгованість. Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Посилаючись на те, що з припиненням суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов`язання за укладеним договором щодо орендної плати не припинилися, а залишаються за нею, як фізичною особою, позивач просив розірвати договір оренди комунального майна, у зв`язку з систематичною несплатою орендної плати, стягнути заборгованість за оренду комунального майна, зобов`язати відповідача повернути об`єкт нерухомого майна.

Колегія суддів Верховного Суду, виходила з того, що предметом врегулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Таким чином, фізична особа-підприємець як фактичний користувач нерухомого майна, що є власністю територіальної громади міста, без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберігає у себе кошти, які мала заплатити за користування приміщеннями а тому зобов`язана повернути кошти. Зобов`язання з повернення майна, набутого без достатньої правової підстави не передбачають відповідальності у вигляді пені та штрафу, а тому відсутні правові підстави для їх стягнення з відповідача.

Разом з тим, колегія апеляційного суду встановила, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, інший суб`єктний склад сторін (співвласники майна), інші правовідносин (збитки понесені внаслідок перешкод у користуванні майном), і які врегульовані іншими нормами матеріального права.

Враховуючи, викладене, підстави для застосування відповідних правових висновків, викладених у постановах Великої Палата Верховного Суду від 23 травня 2018 року № 629/4628/16-ц (п. 90), Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 382/1097/17, - відсутні.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь відповідача підлягає стягненню 8 340 грн 61 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 березня 2021 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 8 340 грн 61 коп.

Інформація про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Інформація про боржника: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова