ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року

м. Черкаси

Справа № 711/486/21
Провадження № 22-ц/821/1167/21
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л. В.

за участю секретаря: Чуйко А.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року (ухваленого в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси під головуванням судді Кондрацької Н.М., повний текст судового рішення складено 13 квітня 2021 року) у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

25 січня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 січня 2011 року ОСОБА_1 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву б/н.

Відповідач при підписанні Анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Позивач зазначає, що при укладанні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, при цьому формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.uа, згідно яких обслуговується відповідач.

Відповідачці було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт. Для користування кредитним картковим рахунком відповідачка ОСОБА_1 отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000,00 грн.

Пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору відповідач надав згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що свої зобов`язання за вказаним договором виконало, а саме відповідачці було надано можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Вказує, що відповідачка не здійснила належного погашення кредиту та не виконувала власних зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 10 грудня 2020 року має заборгованість у розмірі 60501,79 грн, з яких 40501,04 грн. - заборгованість за тілом кредиту в т.ч.: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 40501,04 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 11534,24 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 8466,51 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно з ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня; 0,00 грн - нарахована комісія.

Позивач просив постановити судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 24 січня 2011 року у загальному розмірі 60501,79 грн. станом на 10 грудня 2020 року та понесені банком судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року позов - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24 січня 2011 року в розмірі 40501,04 грн. та 2270,00 грн. судового збору, а всього 42771,04 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що у Анкеті-заяві відповідачки від 24 січня 2011 року, яка підписана сторонами, зазначена лише особиста інформація позичальника ОСОБА_1 та відсутні дані щодо обраного відповідачкою типу кредитного продукту, процентів за користування кредитом, а також відповідальності у вигляді відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України за порушення зобов`язання та не містить посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору.

Також суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що зі змісту підписаного ОСОБА_1 паспорту споживчого кредиту неможливо встановити умови якої саме кредитної картки були погоджені з відповідачем, а також вбачається, що інформація зазначена у ньому зберігає чинність та є актуальною лише в період з 07 лютого 2018 року по 22 лютого 2018 року, що є значно меншим періодом, ніж той, за який банк здійснює розрахунок заборгованості.

Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відповідачка ОСОБА_1 повинна повернути банку непогашене тіло кредиту в сумі 40501,04 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі, поданій 13 травня 2021 року, АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим в тій частині, в якій відмовлено в задоволенні позовних вимог банку, просило скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року в частині відмови в задоволенні вимог банку про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 11534,24 грн., заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 8466,51 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.

АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідачки прострочених відсотків, допустивши порушення норм цивільного права.

Також посилається на те, що позивачем виконано вимоги Закону, поінформовано відповідачку про умови кредитування, 07 лютого 2018 року відповідачкою було підписано Паспорт споживчого кредиту шляхом використання електронного підпису. Вважає, що Паспорт є належним доказом по справі, що безпідставно не прийнято судом до уваги. У зв`язку з чим вважає, що сторонами були досягнуті усі істотні умови кредитування та розрахунок заборгованості здійснено Банком на підставі узгоджених сторонами умов кредитування.

У зв`язку з вищевикладеним, банк вважає, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи та не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які випливають з кредитного договору, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

24 січня 2011 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 24 січня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. (а.с. 32)

В Анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.

Як вбачається із вищевказаної анкети-заяви, остання містить фактично анкетні дані ОСОБА_1 , підпис позичальниці та датована 24 січня 2011 року. В даній заяві не вказано суму кредиту, кредитного ліміту, процентної ставки по кредиту, процент в місяць, щомісячної комісії, а також розмір пені і штрафу.

Згідно довідки про видачу кредитних карток, ОСОБА_1 було видано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 з терміном дії до 10/12; № НОМЕР_2 з терміном дії до 12/21. (а.с. 31)

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який в подальшому неодноразово змінювався, зокрема, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , останнє збільшення відбулося 16 липня 2018 року до 25000,00 грн., а з 19 грудня 2019 кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. (а.с. 30)

На обґрунтування фактичної суми заборгованості, позивачем по справі АТ КБ «ПриватБанк» надано суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 24 січня 2011 року, укладеного між ПриватБанк та клієнтом - ОСОБА_1 , з якого вбачається, що загальна сума заборгованості відповідача по кредиту на 10 грудня 2020 року становить - 60501,79 грн., яка складається із наступного:

40501,04. - заборгованість за тілом кредиту,

в т.ч.: 000,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту;

40501,04 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;

000,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

11534,24 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

8466,51 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625;

0,00 грн. - нарахована пеня;

0,00 грн. - нараховано комісії;

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Як вбачається з наявних матеріалів справи, що 24 січня 2011 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, у якій заповнено графи особистих даних.

Підписанням вказаної анкети-заяви відповідач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір банківського обслуговування, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування.

При цьому, зазначена анкета-заява не містить посилань на конкретні умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту, просив у тому числі, крім суми кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими відсотками та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку простроченої кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку як невід`ємні частини спірного договору.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази про те, що саме ці Умови та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків і неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

(Аналогічна позиція висловлена в правових висновках, що викладені в ухвалі Верховного Суду України від 22 березня 2017 року (6-2320цс16) та постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року (№ 61-787св18)).

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи, Умови та правила банківських послуг, які діяли для всіх, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Отже, ці Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131св19).

Є безпідставними посилання АТ КБ «ПриватБанк» у своїй апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не взято до уваги підписаний відповідачкою ОСОБА_1 паспорт споживчого кредиту, яким сторони досягли згоди щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 07 лютого 2018 року ОСОБА_1 була ознайомлена з паспортом споживчого кредиту, який містить узагальнену інформацію про умови кредитування кредитних продуктів «Універсальна» та «Універсальна Голд» та у якому зазначено, орієнтовну процентну ставку у пільговий період та процентну ставку поза межами пільгового кредиту; процентну ставку, яка застосовується при невиконанні позичальником зобов`язання, тощо. (а.с.33-34).

За загальним правилом, підписанняпаспорту споживчого кредиту повинно передувати укладенню кредитного договору з позичальником та має тимчасовий характер, що слідує з його змісту, проте, як вбачається із матеріалів справи, паспорт був підписаний ОСОБА_1 більше ніж через сім років після підписання анкети - заяви б/н від 24 січня 2011 року.

Також колегія суддів звертає увагу, що строк чинності відомостей з паспорту кредитування складає 14 днів (з 07 лютого 2018 року до 22 лютого 2018 року ), одночасно АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що нарахування боргу банк здійснював згідно положень вказаного паспорту кредитування, що вбачається з наданих розрахунків, протягом усього строку кредитування.

Крім того, у паспорті споживчого кредиту зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір отримуваних доходів, тощо.

Отже, беззаперечно стверджувати про можливість врегулювання правовідносин сторін у справі саме вказаним паспортом кредитування підстав немає, адже банком відповідні умови могли змінюватися в односторонньому порядку.

Аналізуючи наданий АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості: - заборгованість за нарахованими відсотками відповідача становить - 0,00 грн., а умовами паспорта споживчого кредиту, поняття «прострочені відсотки» відсутнє.

Щодо вимоги позивача з приводу стягнення 8466,51 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте,колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що оскільки позичальником не підписані Умови та Правила, які передбачають сплату процентів нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то така відсоткова ставка не може бути застосована до даних правовідносин.

Посилання скаржника на те, що обов`язки позичальниці по сплаті відсотків відображено в підписаному паспорті кредиту, апеляційний суд відхиляє, оскільки анкета-заява ОСОБА_1 від 24 січня 2011 року взагалі не містить посилання на паспорт споживчого кредиту, як складову договору.

З огляду на вище викладене, врахувавши висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про безпідставність вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачки ОСОБА_1 за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим дана вимога не підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що підстав вважати, що сторони обумовили відсотки за користування кредитом, відсутні.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на ОСОБА_1 обов`язку щодо стягнення на користь банку заборгованості за простроченими відсотками та відсотками, нарахованими на прострочений кредит.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, суд першої інстанції розглянув позов саме в межах заявлених банком вимог і на підставі доказів, поданих позивачем і прийшов до аргументованого висновку про наявність підстав лише для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення із ОСОБА_1 на користь банку тіла кредиту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, тому підстави для його скасування відсутні.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - залишити без задоволення.

Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2021 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості -залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції - залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуючий О.В. Карпенко

Судді В.Г. Бородійчук

Л.В. Нерушак

/повний текст постанови суду виготовлений 06 серпня 2021 року/