Номер провадження: 22-ц/813/7835/21
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Рибачук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2020 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні,

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2019 року представник ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_1 , яка діє особисто та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права власності на частку у майні та припинення права власності на частку у майні (а.с.1-7).

07 листопада 2020 року представником ОСОБА_4 було подано до Приморського районного суду м.Одеси заяву про забезпечення позову, згідно якого вона просила у рамках забезпечення уточненої позовної заяви накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,00 кв.м, житлової 16,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (а.с.34-36).

11 грудня 2020 року ухвалою Приморського районного суду м.Одеси заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. Забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,00 кв.м, житлової 16,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101 (а.с.89-92).

09 квітня ОСОБА_1 направила до приморського районного суду м. Одеси апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2020 року. З вказаною ухвалою апелянт не погоджується, вважає її незаконною та необґрунтованою. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні судового рішення обмежився лише формальними висновками про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може ускладнити виконання рішення у разі задоволення позовних вимог позивача. Апелянт наголошує, що квартира, на яку накладено арешт, взагалі не є предметом позову по даній справі. Тому, апелянт вважає, шо оскільки ОСОБА_2 не просила накласти арешт на нерухоме майно, яке не є предметом спору, то суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову. Також, апелянт вказує на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано, чи ознайомлена та чи погоджується ОСОБА_1 з експертним висновком від 06.08.2020 року та наведеною в ньому вартістю спірного нерухомого майна, не здійснено запитів щодо наявності іншого майна або грошових коштів, належних на праві власності ОСОБА_1 апелянт просить суд поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2020 року, ухвалити нову постанову, якою у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити (а.с.95-100).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

22.04.2021 року ОСОБА_1 та 06.05.2021 року ОСОБА_2 подали клопотання про пришвидшення розгляду справи (а.с. 122, 133).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

В судовому засіданні 29.07.2021 року представник позивача ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт як ініціатор процесу на даній стадії, повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та, в тому числі, отримувати інформацію щодо справи, яка міститься в вільному доступі в мережі Інтернет.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позовних вимог є, у тому числі, вимоги про стягнення з відповідачів компенсації у розмірі 28 948,30 дол. США, належної до виплати позивачці за припинення її права власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 58,7 кв.м, житловою 17.1 кв.м, 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 143,4 кв.м, житлової 80.4 кв.м; 1/8 частку садового будинку АДРЕСА_4 частку земельної ділянки пл.0,120 га, що розташована на території Дачненської сільської ради Біляївського району Одеської області за межами населених пунктів за мінусом вартості квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 62,3 кв.м. Таким чином у разі задоволення позову у власність відповідачів перейде чотири з п`яти об`єктів спірного майна.

Жоден із спірних об`єктів нерухомого майна за вартістю, встановленої на підставі висновку експерта №040/2020 від 06.08.2020 року, не відповідає сумі компенсації, яку просить стягнути на свою користь позивачка у наслідок припинення її права власності на частки у чотирьох об`єктах нерухомого майна.

Згідно із довідкою з ДРРП на НМ та РПВ на НМ, ДРІ, ЄРЗВОНМ від 26.11.2020 встановлено, що у особистій приватній власності відповідачки перебуває у тому числі і квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 43,00 кв.м, житлової 16,7 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, на якій відсутні обтяження.

Представник позивачки вважає, що єдиним механізмом, який може забезпечити фактичне виконання рішення суду у частині стягнення компенсації у розмірі 28 948,30 дол. США є забезпечення позову шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_1 , яке буде реалізоване у примусовому порядку у разі невиконання відповідачкою рішення суду добровільно.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

За викладених обставин, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог заявника. При цьому суд зауважив, що таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності та процесуальної рівності сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.

Приймаючи ухвалу про задоволення вимог заявника та вжиття відповідних заходів забезпечення позову суд повинен повно та всебічно дослідити матеріали справи, встановити всі обставини, які мають значення для вирішення відповідного питання, навести обґрунтовані мотиви, які можуть свідчити про існування загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, суд повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами формуючи відповідні висновки щодо суті вимог заявника та приймаючи ухвалу щодо застосування/відмови в застосуванні відповідного заходу забезпечення позову.

Види забезпечення позову передбачено у частині 1 статті 150 ЦПК України, частиною 3 даної норми процесуального права встановлено вимогу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (постанова Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року).

На вище вказане, також, посилався апелянт в своїй апеляційній скарзі.

За обставинами даної справи сторони спільно володіють декількома об`єктами нерухомого майна.

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просить суд визнати за нею право власності в цілому на один з нерухомих об`єктів (квартиру АДРЕСА_5 , загальною площею 62,3 кв.м.), припинити її право власності на частки в інших нерухомих об`єктах та визнати право власності відповідачів на ці частки.

На підтвердження співмірності вартості квартири АДРЕСА_6 у співвідношенні до вартості інших часток в сукупності в матеріалах справи міститься висновок експерта №040/2020 від 06.08.2020 року.

Окрім того, позивачка також просить стягнути грошові кошти в розмірі 28 948,30 дол.США в якості компенсації внаслідок припинення її права власності на частки майна в нерухомого майна.

При цьому, варто зауважити, що відповідно до висновку експерта жоден зі спірних об`єктів нерухомого майна за своєю вартістю не відповідає сумі компенсації, яку просить стягнути на свою користь позивачка у наслідок припинення її права власності на частки у чотирьох об`єктах нерухомого майна. На вказане також правильно звертав увагу суд першої інстанції.

Апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, посилається на те, що судом першої інстанції не було з`ясовано чи ознайомлена та чи погоджується відповідач з вказаним висновком та не витребувано відповідних відомостей щодо права власності відповідача на майно та кошти.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положення ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Змагальність цивільного процесу передбачає активну процесуальну позицію сторін в справі та, відповідно, покладає обов`язки на учасників подавати докази, клопотання, заяви, вчиняти відповідні процесуальні дії з метою доведення власної позиції та спростування позиції опонента. Роль суду за концепцією змагального процесу полягає у балансуванні інтересів сторін, сприянні в реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи тощо. При цьому суд наділяється активною процесуальною позицією лише в деяких виключних випадках з огляду на характер та предмет спору. В інших випадках за загальним правилом саме на сторони покладається обов`язок вчинення процесуальних дій з метою доведення відповідної позиції.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що апелянт, звертаючись до суду з апеляційною скаргою не зазначив обґрунтованих доводів та не надав жодних доказів на спростування висновків суду першої інстанції (альтернативний висновок експерта щодо вартості квартири, будь-які відомості щодо права власності на грошові кошти чи нерухоме майно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, а тому, оскільки апелянтом не було доведено зворотного та не спростовано відповідні висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга відхиляється апеляційним судом.

При цьому, доводи апелянта щодо того, що судом було накладено арешт на нерухоме майно, яке не являється предметом спору, відхиляються апеляційним судом, оскільки позивачем були окремо заявлені вимоги про стягнення грошових коштів в якості компенсації, а в процесі розгляду справи встановлено, що жоден з нерухомих об`єктів, які являються предметом спору не відповідає сумі компенсації, яку просить стягнути на свою користь позивачка. Альтернативної оцінки нерухомого майна відповідачем не подавалось.

Одночасно, апеляційний суд вважає необхідним роз`яснити апелянту право на звернення до суду першої інстанції з заявою про скасування заходів забезпечення позову за наявності відповідних обставин та підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржував ухвалу.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2020 року про забезпечення позову залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст цієї постанови складено 06 серпня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

29.07.2021 року м. Одеса