Номер провадження: 22-ц/813/8274/21
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Сиваченко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галина Валеріївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу, дарування, довіреності та свідоцтва про право на спадщину недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

17.07.2017 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Галина Валеріївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , який уточнив 18.06.2019 року, та просив суд визнати недійсною довіреність від 18.10.2013 року, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровану у реєстрі під № 3821, якою ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпоряджатися належною йому квартирою АДРЕСА_1 ; -визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.08.2014 року між ОСОБА_6 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстровано у реєстрі під № 2633; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 27.12.2017 року, згідно якого ОСОБА_3 набула у порядку спадкування за законом після смерті її дочки ОСОБА_8 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке було видано державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1818; -визнати недійсним договір дарування, укладений 28.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про дарування квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстровано у реєстрі під № 2-1844.

Свої вимоги позивач обгрунтовува тим, що між позивачем ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір позики, у якому встановлено строк його виконання, але до спливу цього строку майно, яким було забезпечено виконання зобов`язання за договором позики, внаслідок змови представників перейшло у власність кредитора, яка у той самий час також була представником боржника за тією ж самою довіреністю. З часу укладення договору позики та по теперішній час позивач та члени його сім`ї постійно проживають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт, жодних спроб їх виселення або вселення будь-яких інших осіб за вказаний проміжок часу, майже шість років, не мало місце, що вказує на те, що укладений 14.08.2014 року договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не був направлений на створення реальних правових наслідків. 17.07.2017 року позивач звернувся до суду з первісним позовом, оскільки йому випадково стало відомо про оспорюваний вказаний вище договір купівлі-продажу, але про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла йому відомо не було. У подальшому позивачу стало відомо про її смерть, відкриття спадщини, та у подальшому перехід права власності до спадкоємця померлої її матері ОСОБА_3 , яка у свою чергу подарувала вказану квартиру сторонній особі. Обставини набуття права власності в порядку спадкування та у подальшому відчуження за договором дарування спірної квартири, на думку сторони позивача, не можуть бути правомірними, що вбачається з наступних обставин (т. 1, а.с. 1, т. 3, а.с. 55-59).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Київська державна нотаріальна контора у м. Одеса, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу, дарування, довіреності та свідоцтва про право на спадщину недійсними відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 25 липня 2017 року, щодо арешту квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 01, знявши з квартири арешт та дозволивши її відчуження (т. 3, а.с. 169-176).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 13.05.2021 року подав до суду апеляційну скаргу. Представник позивача зазначає, що обставини, які зумовили видачу позивачем довіреності на ім`я ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мали бути встановлені в процесі судового розгляду, але фактично судом не досліджувались. З часу укладення договору позики та по теперішній час позивач та члени його сімї постійно проживають у спірній квартирі, сплачують за неї комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт, жодних спроб їх виселення або вселення будь-яких інших осіб за вказаний проміжок часу майже шість років, не мало місце, що, на думку апелянта, вказує на те, що укладений 14.08.2014 року договір купівлі-продажу є фіктивним, оскільки не був направлений на створення реальних правових наслідків. Апелянт зазначає, що обставини набуття права власності в порядку спадкування та у подальшому відчуження за договором дарування спірної квартири не можуть бути правомірними з наступник обставин. 21.09.2017 року до суду надійшла заява про скасування заходів забезпечення позову, підписана представником ОСОБА_8 . Ухвалою від 25.09.2017 року в задоволенні вказаної заяви було відмовлено. Ухвалою судді Одеського апеляційного суду апеляційна скарга на ухвалу від 25.09.2017 року була повернута апелянта, оскільки до неї не було долучено відомості щодо смерті ОСОБА_8 , що свідчило про неможливість представника представляти її інтереси на підставі довіреності. 25.09.2017 року ОСОБА_3 видано довіреність на представництво її інтересів у судових та інших органах. В матеріалах справи міститься поштове повідомлення з розпискою про отримання копії позовної заяви з додатками ОСОБА_8 31.07.2017 року, на якому в графі, що заповнюється отримувачем, міститься прізвище « ОСОБА_10 » дата отримання 31.07.2017 року 16.20 та підпис отримувача, що, на думку апелянта, є ідентичним з підписом, що міститься в оспорюваному договорі дарування у графі « ОСОБА_11 ». На думку апелянта зазначені обставини беззаперечно свідчать про те, що ОСОБА_3 достеменно знала про існування судового спору щодо квартири АДРЕСА_1 та щодо накладеного на неї арешту, а тому мала розуміти, що не має права її відчужувати. Апелянт зазначає, що такі дії ОСОБА_3 свідчать про накладення введення обдаровуваного ОСОБА_4 в оману, що також відповідно до ст. 230 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним. Однак, апелянт зазначив, що вказані обставини суд першої інстанції не взяв до уваги та належним чином не дослідив, що призвело до ухвалення оскаржуваного рішення. Тому апелянт просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 3, а.с. 184-187).

4 червня 2021 року рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду змінено спеціалізацію судді Артеменко І.А. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 червня 2021 року, цивільну справу було розподілено колегії суддів: головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дришлюка А.І,, суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М. справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

26.07.2021 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_6 надійшла нотаріально посвідчена заява від 21.07.2021 року, в якій зазначено, що ОСОБА_6 підтверджує факт укладення між нею, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договору позики, а всі інші договори були укладені виключно з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позики. Довіреність від 18.10.2013 року на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_8 була видана ОСОБА_7 також для гарантії виконання ним зобов`язань за договором позики. Всі вказані документи були оформлені в один день та засвідчені одним й тим самим нотаріусом. Також ОСОБА_6 пояснила, що була гарантом виконання ОСОБА_7 зобов`язань та на вимогу ОСОБА_8 , діючи на підставі довіреності, 14.08.2014 року вона переоформила квартиру на її ім`я шляхом укладення договору купівлі-продажу, який був засвідчений тим самим нотаріусом. Про переоформлення квартири ОСОБА_7 не знав, оскільки йому про це не повідомляли. ОСОБА_8 зверталась до суду з позовом про виселення ОСОБА_7 зі спірної квартири, але вказане рішення не було виконано не тільки у зв`язку зі смертю ОСОБА_8 , а також у зв`язку з виконанням ОСОБА_7 зобов`язань за договором позики, хоча порушення ним своїх зобов`язань періодично мало місце.

В судовому засідання 29.07.2021 року представник апелянта ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_12 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не доведено і судом не встановлено, що на час видачі довіреності та укладення договору купівлі-продажу існували обставини, які підтверджують наявність умислу в діях сторін. Факт того, що волевиявлення позивача ОСОБА_7 при видачі довіреності не відповідало його волі не доведено наданими доказами. Видаючи довіреність на розпорядження майном представнику за довіреністю ОСОБА_7 взяв на себе ризики того, що квартира може бути відчужена на умовах довіреності, до відчуження майна позивач не здійснював будь-яких дій про скасування довіреності. Тому суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу, укладеною між ОСОБА_7 , від імені якого діяла ОСОБА_6 , та ОСОБА_8 . Також суд вирішив відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 27.12.2017 року та договору дарування від 28.12.2017 року, оскільки вони є похідними від вище зазначених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, відхиляючи доводи апеляційної скарги, вважає за потрібне зазначити наступне.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи та правильно було встановлено судом першої інстанції 18.10.2013 року між позивачем ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_8 передала ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 302135 (триста дві тисячі сто тридцять п`ять) гривень, а ОСОБА_7 зобов`язався повернути вказані грошові кошти у строк до 18.10.2014 року (т. 1, а.с. 2-3).

З метою забезпечення виконання вказаного договору позики, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , також 18.10.2013 року, було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_7 передав ОСОБА_8 в іпотеку належну йому квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 4-9).

18.10.2013 року ОСОБА_7 було видано на ім`я ОСОБА_6 та ОСОБА_8 довіреність, якою їх було уповноважено розпоряджатися (продавати за ціну та на умовах за їх розсудом, обмінювати за їх розсудом, здавати в оренду (найм) на умовах за їх розсудом, з правом укладення попередніх договорів, за їх розсудом), належною ОСОБА_7 квартирою АДРЕСА_1 . Довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. (т. 3, а.с. 25). Довіреність видана строком на три роки та дійсна терміном до 18.10.2016 року.

14.08.2014 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_8 купила квартиру АДРЕСА_1 за грошові кошти у розмірі 313721 (триста тринадцять тисяч сімсот двадцять одна) гривня, які у безготівковій формі були передані представнику продавця.

24.10.2014 року між ОСОБА_6 , яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 18.10.2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., та ОСОБА_8 було укладено додатковий договір до договору купівлі-продажу, згідно якого сторони домовилися: «Сторони домовилися внести зміни до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., 16.10.2014 року, Р№ 2633, а саме: слова «чотирнадцятого серпня» змінити на «шістнадцятого жовтня» року та викласти вираз на початку договору у наступній редакції: «Місто Одеса, шістнадцятого жовтня дві тисяч чотирнадцятого року». Інші пункти Договору купівлі-продажу залишаються без змін (т. 2, а.с. 52, 54).

25.06.2017 року ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Київським районним у місті Одесі ВДРАЦС ГТУЮ в Одеській області зроблено відповідний актовий запис № 6705 (т. 1, а.с. 46).

27.12.2017 року державним нотаріусом Третьої одеської державною нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , відповідно до якого ОСОБА_3 , мати померлої, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 86).

28.12.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування, згідно якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 . Договір було посвідчено державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори (т. 1, а.с. 82-85).

Отже, з вище наведеного вбачається, що ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розпоряджатися належною йому квартирою - АДРЕСА_1 . В подальшому, на підставі цієї довіреності між ОСОБА_6 від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати недійсними вказані довіреність та договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За ч. 1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

За ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що довіреність є самостійною правовою підставою для вчинення дій, передбачених цим правочином, в межах повноважень, наданих довірителем його представнику. Довіреність, договір позики та договір іпотеки є різними автономними правочинами, які тягнуть за собою настання відповідних правових наслідків, передбачених вказаними договорами.

За своєю природою довіреність є одностороннім правочином, що здійснюється на власний розсуд довірителя. Довіреність характеризується волевиявленням особи на уповноваження іншої особи представляти її інтереси у визначених довіреністю межах та правовідносинах з третіми особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю (п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Апеляційний суд зауважує, що положення ст. 232 ЦК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, адже довіреність це односторонній правочин. Що ж до договору купівлі-продажу, то сторона позивача не надала будь-яких доказів на підтвердження існування обставин, за яких вчинення купівлі-продажу квартири відбулося без реального наміру створення відповідних наслідків, які обумовлювалися даним правочином безпосередньо між сторонами цього правочину. Тому відповідні посилання апелянта відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (п. 22 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За обставинами даної справи сторона позивача не надала до суду жодних доказів на підтвердження того, що було відсутнє волевиявлення позивача (довірителя) (здійснено тиск, довіритель не розумів своїх дій тощо) на видачу довіреності щодо розпорядження його квартирою. Відомостей щодо скасування вказаної довіреності сторона позивача до суду не надавала. Відповідно, доводи апелянта щодо врахування обставин видачі довіреності не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо того, що стороною позивача не доведено і судом не встановлено, що на час видачі довіреності та укладення договору купівлі-продажу існували обставини, які підтверджують наявність умислу в діях сторін. Факт того, що волевиявлення позивача ОСОБА_7 при видачі довіреності не відповідало його волі не доведено наданими доказами. Видаючи довіреність на розпорядження майном представнику за довіреністю Первак М.П. взяв на себе ризики того, що квартира може бути відчужена на умовах довіреності, до відчуження майна позивач не здійснював будь-яких дій щодо скасування довіреності.

В контексті зазначеного та відхиляючи інші доводи скарги, апеляційний суд зазначає, що обставини відчуження спірної квартири під час перебування справи в судовому провадженні та під час дії заходів забезпечення позову за обставинами даної справи не створюють жодних правових наслідків та не вливають на вирішення справи по суті заявлених вимог, а з огляду на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсною довіреності та договору купівлі-продажу, не приймаються до уваги апеляційним судом. Вказані питання можуть бути вирішені шляхом звернення з відповідною заявою до правоохоронних органів.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до відтворення фактичних обставин справи та містять посилання на обставини, які не впливають на кваліфікацію спірних правовідносин. Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції, апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Дата складення повного тексту рішення 06 серпня 2021 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

29.07.2021 року м. Одеса