Номер провадження: 22-ц/813/4663/21
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , суму боргу за договором позики від 01.03.2017 року в розмірі 5000.00 доларів США (п`ять тисяч доларів США).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та з ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір у розмірі 1391 (одна тисяча триста дев`яносто одна) грн. 21 коп.

Ухвалою цього ж суду від 04 березня 2019 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись із вищевказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року скасувати частково та відмовити ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 у частині солідарного стягнення суми боргу за договором позики від 01.03.2017 року в розмірі 5000 доларів США.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року залишити без змін.

В судове засідання, призначене на 25.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Від ОСОБА_3 до канцелярії апеляційного суду 23.02.2021 року надійшла заяви, у якій, остання просить суд задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 у повному обсязі та розглянути вказану заяву без її участі.

Аналогічна заява у цей же день 23.02.2021 року також надійшла до канцелярії апеляційного суду і від ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 оскаржує лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики до ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині його оскарження.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду, в частині його оскарження, зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03.01.2017 року між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики у простій формі, за яким позивач надав відповідачеві ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 5000.00 доларів США, на придбання транспортного засобу (автомобіля), а відповідач ОСОБА_4 зобов`язувався погасити суму заборгованості частинами, до 20.07.2018 року.

Відповідач свого зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачеві не повернув.

Ухвалюючи рішення про солідарне стягнення з відповідачів суму боргу за договором позики, районний суд виходив з того, що позивачкою доведені обставини, на які вона посилається та її позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , підлягає задоволенню. При цьому, судом також зауважено, що хоча у розписці не зазначена згода ОСОБА_1 на отримання позики як дружини, але враховуючи, що на момент складання розписки про отримання коштів на придбання транспортного засобу, відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, транспортний засіб, на придбання якого були позичені кошти, зареєстровано на ОСОБА_6 , тому суд вважав, що внаслідок укладення договору позики ОСОБА_4 виникло зобов`язання в інтересах сім`ї і кошти в розмірі 5000.00 доларів США, одержані ОСОБА_4 за договором позики, використані в інтересах сім`ї.

Проте, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики надається у письмовій формі, якщо його сума не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, наш посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем ОСОБА_4 було отримано у борг від ОСОБА_3 5000.00 доларів США на придбання транспортного засобу (автомобіля), що підтверджується розпискою від 03.01.2017 року (Том І: а.с. 5).

Згідно з копією наданого посвідчення серії НОМЕР_3 від 29.08.2017 року про реєстрацію ТЗ VW PASSAT, номер кузова НОМЕР_4 , автомобіль зареєстровано за ОСОБА_6 .

Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу, серія НОМЕР_5 від 02.12.2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , прізвище дружини ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції встановив, що позивачкою ОСОБА_3 доведені обставини, на які вона посилається та надано докази про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих ОСОБА_4 у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання транспортного засобу (автомобіля), який було зареєстровано на ОСОБА_6 .

Разом з тим, під час перегляду заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 рокуза заявою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , останній наполягав на тому, що автомобіль марки: VW PASSAT був придбаний в період шлюбу за особисті кошти відповідача, отримані нею від продажу особистого автомобілю марки: Nissan Micra, в підтвердження чого було надано до суду відповідні документи.

Вказані доводи також зазначені і у апеляційній скарзі, які позивачем не спростовані.

Більш того, як вбачається з поданої 23.02.2021 року до канцелярії апеляційного суду заяви ОСОБА_3 , позивач фактично визнала доводи апеляційної скарги та просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Частиною 1ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані ОСОБА_4 за договором позики, останнім використані за призначенням на придбання автомобіля, тобто витрачені в інтересах сім`ї, оскільки сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена саме на придбання автомобіля та про обізнаність відповідачки ОСОБА_1 з такою позикою.

При цьому, як також було зазначено вище, відповідач ОСОБА_4 також надав 23.02.2021 року заяву до канцелярії апеляційного суду, у якій також фактично визнав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав кваліфікувати відповідача ОСОБА_1 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_4 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення відповідач ОСОБА_1 не надавала, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, належними і допустимими доказами не підтверджується.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону (ст. 81 ЦПК) покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Таким чином, позивачкою ОСОБА_3 не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позичені ОСОБА_4 кошти були використані в інтересах сім`ї.

Зміст боргової розписки також не свідчить про те, що договір позики було укладено в інтересах сім`ї.

Судом також не встановлено надання відповідачкою ОСОБА_1 письмової згоди на укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору позики від 03.01.2017 року з його матір`ю в інтересах сім`ї.

Враховуючи недоведеність укладання ОСОБА_4 договору позики від 03.01.2017 року в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Таким чином, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та заслуговують на увагу суду.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір в розмірі 2086,83 грн., що документально квитанцією від 17.04.2019 року за № 20334192 (а.с. 138).

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, сплачений ОСОБА_1 судовий збір підлягає стягненню на її користь з ОСОБА_3 .

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 січня 2019 року скасувати в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 .

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 ) 2086 (дві тисячі вісімдесят шість) гривень, 83 копійок у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02.04.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда