Єдиний унікальний номер судової справи:487/363/20
Провадження №22-ц/812/1523/21
Постанова

Іменем України

09 серпня 2021 року м. Миколаїв справа № 487/363/20

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: відповідача - Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області - Баришнікова А.Д.

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова Артема Дмитровича, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями приватного виконавця та Заводського районного суду м. Миколаєва, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 травня 2021 року, ухвалене у складі головуючого судді Семенової Л.М., у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складено 21 травня 2021 року,

встановив:

26 грудня 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до Заводського районного суду м. Миколаєва позов до Приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Баришнікова А.Д., Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями приватного виконавця та Заводського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14 квітня 2020 року цивільну справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду Миколаївської області.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2019 року визнані неправомірними дії приватного виконавця Баришнікова А.Д. щодо не направлення рекомендованим поштовим відправленням йому постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №58512123 та зобов`язано приватного виконавця зупинити виконавче провадження №58512123 за виконавчим листом відповідно до ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2019 року у провадженні №61-1839ск19 до закінчення касаційного провадження у справі.

Посилаючись на те, що вищезазначеними незаконними діями приватного виконавця Баришнікова А.Д., накладеним арештом на його кошти у період зупинення виконання судового рішення за ухвалою суду касаційної інстанції, відмовою зняти арешт, а також порушенням Заводським районним судом м. Миколаєва строків розгляду його скарги на дії приватного виконавця поданої 29 травня 2019 року, ухвала за якою постановлена 11 листопада 2019 року, йому завдано майнову та моральну шкоду, яка полягає в порушенні його нормальних життєвих зв`язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, уточнюючи позовні вимоги, позивач просив відшкодувати за рахунок Державного бюджету України майнову шкоду у розмірі 549 189 грн. 04 коп. грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних рішень та дій та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 травня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та недоведеними.

Крім того, керуючись положеннями статей 16,22,24,37 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суд дійшов висновку, що держава у визначеній позивачем особі Державного казначейства України не може нести відповідальність за дії та бездіяльність суб`єкта незалежної професійної діяльності - приватного виконавця.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, а саме відшкодувати за рахунок Державного бюджету України майнову шкоду 549 189 грн. 04 коп. грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних рішень та дій та моральну шкоду 50 000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, порушено норми процесуального права при прийнятті рішення та не надано належної оцінки доказам позивача. Судом не застосовано постанову Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі №757/53996/17 (провадження №61-6127св19), постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19).

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Баришніков А.Д., посилаючись на необґрунтованість доводів, просив її залишити без задоволення, а рішення районного суду залишити без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з його безпідставності та з відсутністю доказів заподіяння позивачу майнової та моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

За змістом ст.ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має.

Статус приватного виконавця визначений статтею 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Відповідно до статті 37 цього Закону приватний виконавець несе за свої рішення, дії чи бездіяльність та завдану третім особам шкоду цивільно-правову, адміністративну чи кримінальну відповідальність у порядку та обсягах, установлених законом, а також дисциплінарну відповідальність у порядку, встановленому цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором про іпотечний кредит №59 від 21 червня 2007 року заборгованість за основним зобов`язанням станом на 04 квітня 2017 року у розмірі 22 605, 97 дол. США, 2 950,6 грн. пені та 174 грн. 82 коп. - 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, а також 8 585 грн. судових витрат.

Не погодившись з цими судовими рішеннями, ОСОБА_1 оскаржив їх в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та зокрема, зупинено виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 липня 2018 року та постанови Миколаївського апеляційного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2018 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Згідно супровідного листа Верховного Суду копія даної ухвали направлена учасниками справи за вих. №27133/0/222-19 від 06 червня 2019 року.

Судом установлено, що на підставі судових рішень, Заводським районним судом м. Миколаєва за заявою стягувача видано виконавчий лист №487/2086/17.

28 лютого 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернувся із заявою до приватного виконавця Баришнікова А.Д. про примусове виконання рішення суду.

У той же день постановою приватного виконавця відкрито виконавче провадження за №58512123, копія якої направлена боржникові для виконання рекомендованою кореспонденцією.

15 травня 2019 року постановою приватного виконавця накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а 21 травня 2019 року та 06 червня 2019 року - арешт на грошові кошти боржника. Зазначені постанови ОСОБА_1 не оскаржувалися та є чинними.

29 травня 2019 року позивач звернувся до Заводського районного суду м. Миколаєва зі скаргою на рішення та дії приватного виконавця Баришнікова А.Д., в якій уточнюючи вимоги просив визнати неправомірними дії приватного виконавця щодо: неотримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, спроби примусового проникнення до магазину, який йому належить на праві приватної власності без вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи та вимоги від 15 травня 2019 року №747 щодо надання доступу до належної йому на праві приватної власності будівлі магазину та не зупинення приватним виконавцем вчинення виконавчих дій до закінчення строку дії обставин, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 26 квітня 2019 року у провадженні №61-1839ск19.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2019 року, яка набрала законної сили 27 листопада 2019 року, визнано неправомірними дії приватного виконавця щодо не направлення рекомендованим поштовим повідомленням ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження та зобов`язано приватного виконавця зупинити виконавче провадження №58512123 до закінчення касаційного провадження у справі, в іншій частині заявлених вимог відмовлено.

При цьому судом було встановлено, що доказів отримання приватним виконавцем клопотання позивача про зупинення вчинення виконавчих дій від 09 серпня 2019 року щодо виконання ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2019 року суду не надано.

26 грудня 2019 року приватний виконавець отримав зазначену ухвалу суду і того ж дня виніс постанову про зупинення виконавчого провадження.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що не направленням приватним виконавцем йому постанови про відкриття виконавчого провадження, арештом його коштів у період зупинення виконання судового рішення ухвалою суду касаційної інстанції, відмовою зняти арешт, а також порушенням судом строків розгляду його скарги на дії приватного виконавця, йому заподіяна моральна шкода.

Дійсно, обставини, встановлені ухвалою суду у вказаній цивільній справі, що набрала законної сили, згідно положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Між тим, на думку колегії суддів самі по собі, як встановлені факти не направлення приватним виконавцем рекомендованим поштовим повідомленням позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, так і арешт його коштів, накладений приватним виконавцем шляхом винесення постанови, яка є чинною та не зняття арешту, не є достатніми підставами для відшкодування моральної шкоди.

Встановлена місцевим судом неправомірність дій приватного виконавця щодо не направлення рекомендованим поштовим відправленням ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження, за відсутності, у зв`язку з цим, встановлених обставин негативних наслідків для позивача, не свідчить про спричинення моральної шкоди.

Як встановлено зобов`язуючи приватного виконавця зупинити виконавче провадження суд виходив з того, що доказів отримання приватним виконавцем клопотання позивача про зупинення вчинення виконавчих дій від 09 серпня 2019 року суду не надано.

З відзиву на позовну заяву приватного виконавця Баришнікова А.Д. від 01 вересня 2020 року слідує, що з моменту отримання ухвали Верховного Суду від 26 квітня 2019 року, а саме 22 серпня 2019 року жодних виконавчих дій ним не вчинено, примусове стягнення не проводилось.

Доказів, які б спростовували ці обставини матеріали справи не містять. За такого, вважати, що не зупинення приватним виконавцем виконання судових рішень до закінчення касаційного провадження у справі, порушило права позивача, як боржника у виконавчому провадженні не можна.

26 грудня 2019 року приватний виконавець отримав ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2019 року і того ж дня виніс постанову про зупинення виконавчого провадження.

Частина 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що арешт, накладений виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій, не знімається, крім випадку, передбаченого пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У період зупинення вчинення виконавчих дій виконавець має право звертатися до суду в порядку, встановленому цим Законом, а також вживати заходів до розшуку боржника (його майна) або проведення перевірки його майнового стану.

Як встановлено 15 травня 2019 року постановою приватного виконавця накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а 21 травня 2019 та 06 червня 2019 року - арешт на грошові кошти боржника.

Зазначені постанови ОСОБА_1 не оскаржувалися та є чинними. Тому підстав вважати їх винесення протиправним немає. До того ж, як зазначено вище положеннями частини 4 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено зняття арешту, накладеного виконавцем на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках, протягом строку, на який виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій.

За таких обставин, захист прав позивача, як боржника у виконавчому провадженні, без належних доказів неправомірного заподіяння йому моральної шкоди, через відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, на думку колегії суддів, не можна.

Не дотримання Заводським районним судом м. Миколаєва десятиденного строку розгляду справи, що передбачено приписами статті 450 ЦПК України, дійсно мало місце.

З матеріалів цивільної справи № 487/2086/17, дослідженої судом апеляційної інстанції вбачається, що 29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до суду.

07 червня 2019 року скарга прийнята та призначена до розгляду.

Справа призначалась до розгляду на 20 червня 2019 року, 12 липня 2019 року, 06 серпня 2019 року, 24 вересня 2019 року та 11 листопада 2019 року.

Двічі, 08 липня 2019 року та 27 вересня 2019 року, ОСОБА_1 уточнював вимоги скарги. За змістом протоколів судових засідань розгляд справи не відбувався через неявку учасників справи.

За такого, недотримання десятиденного строку головуючим суддею у справі за скаргою ОСОБА_1 , з огляду на неявку учасників справи до суду та неодноразовим уточненням позивачем вимог скарги, на думку колегії суддів, не є тривалим строком розгляду скарги в розумінні положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та не є безумовною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що позивач належними та допустимими доказами не довів те, що дії приватного виконавця та суду були протиправними та спричинили ОСОБА_1 немайнову шкоду. Тому висновок суду першої інстанції щодо недоведеності заподіяння позивачу моральної шкоди діями вищезазначених осіб, є вірним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди, суд вважав, що відсутні передбачені законом підстави для стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України грошових доходів, які ОСОБА_1 втратив внаслідок арешту його грошових коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

В силу частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшення немайнового блага (життя, здоров`я тощо). До складу шкоди включається як реальна шкода, так й упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Як встановлено 21 травня 2019 року на підставі постанови приватного виконавця накладено арешт на грошові кошти боржника ОСОБА_1 на його рахунку у відділенні «Миколаївське» Регіональне Управління АТ КБ «Приватбанк».

Звертаючись з позовом, позивач наполягав на тому, що йому завдано майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди - припинення з червня 2019 року покупцями товарів своїх операцій по рахунку.

Грошові доходи, які позивач отримував за період з 01 січня 2019 року по 06 червня 2019 року, до моменту накладення приватним виконавцем арешту, складають суму у розмірі 190 757,45 грн., тобто його щоденний дохід складав 1215 грн.02 коп. (190757,75 грн.+157 днів).

Таким чином, позивач вирахував розмір матеріальної шкоди, помноживши суму одноденного надходження коштів на його рахунок на кількість днів до подачі уточнених позовних вимог, що становили 452 дні, та вважав, що йому було спричинено матеріальної шкоди на суму 549 189 грн.4 коп., які просив стягнути з Державного бюджету.

Між тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що оплата покупцями товарів своїх операцій по рахунку повинні були мати місце після 06 червня 2019 року та позивач не отримав дохід у визначеній ним сумі з вказаних ним підстав.

На думку колегії суддів, заключна виписка АТ КБ «Приватбанку» за період з 01 січня 2019 року по 23 грудня 2019 року не є достатнім доказом отримання доходів позивача.

До того ж, як встановлено постанова приватним виконавцем про арешт коштів боржника, позивачем не оскаржувалась та є чинною.

За такого, ОСОБА_1 не довів, що він реально мав одержати дохід та не отримав його саме внаслідок рішення приватного виконавця, за такого суд правильно відмовив у позові в цій частині.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не застосовано постанови Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі №757/53996/17 (провадження №61-6127св19) та Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №489/5045/18 (провадження №14-191цс19), є необґрунтованими, оскільки позивач не зазначив у чому саме полягає не врахування викладених в них висновків стосовно спірних правовідносин - не встановлення підстав відшкодування моральної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача ОСОБА_1 з висновком суду першої інстанції, з їх оцінкою.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 374-375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 10 серпня 2021 року.