Ухвала

02 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 363/3016/17

провадження № 61-11698к21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року, у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Андрієнко А. М., Соколової В. В., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

У липні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом

до ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивувало посилаючись на те, що 27 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Факторинг») укладений кредитний договір № ML-005/018/2007, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 95 000,00 доларів США.

Кредитні зобов`язання забезпечені іпотекою нерухомого майна згідно договору іпотеки № PCL005/018/2007, що укладений між кредитором та позичальником, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка площею 0,1659 га, кадастровий номер: 05 305 0103, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ,

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 09 червня 2010 року з ОСОБА_4 стягнуто заборгованість за договором кредиту від 27 лютого 2007 року № ML-005/018/2007 у сумі 97 710,00 доларів США та пеню у розмірі - 17 795,51 грн. Рішення пред`явлено до примусового виконання.

05 листопада 2010 року між ПАТ (ЗАТ) «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло прав кредитора, а також іпотекодержателя

у зобов`язанні, що виникло з кредитного договору від 27 лютого 2017 року

№ ML-005/018/2007.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

28 липня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило вимогу кредитора до Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області, у якій зазначило, що станом на 19 червня 2014 року заборгованість становить

20 766,17 доларів США.

16 грудня 2014 року ОСОБА_3 в інтересах малолітнього

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Посилаючись на наведене та, що згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» до спадкоємця перейшли права та обов`язки іпотекодавця, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27 лютого 2007 року № ML-005/018/2007в розмірі 537 529,40 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,1659 га, кадастровий номер: 05 305 0103, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що перейшли у спадщину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Вишгородського районного суду міста Києва від 02 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи неможливо встановити, який саме розмір заборгованості існував на момент смерті боржника. Наданий позивачем розрахунок заборгованості суд першої інстанції відхилив, пославшись на те, що позивачем суду не надані первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 грудня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ТОВ

«ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором від 27 лютого 2007 року

№ ML-005/018/2007 у розмірі 537 529,40 грн, що становить по курсу НБУ станом на 02 серпня 2017 року 20 776,00 долари США, звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,1659 га, кадастровий номер: 05 305 0103, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що перейшли у спадщину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну для його подальшої реалізації на підставі оцінки майна, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивач довів належними доказами розмір, що на момент смерті ОСОБА_4 мав заборгованість за договором кредиту у розмірі 537 529,40 грн. Відповідач розмір заборгованості не оспорював, належних та допустимих доказів на спростування визначеної суми заборгованості не надав. Апеляційний суд відхилив аргументи відповідача, наведені в суді апеляційної інстанції щодо невідповідності договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05 листопада 2010 року вимогам чинного законодавства, оскільки зазначений договір є чинним, недійсним у визначений законом спосіб не визнавався.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року виправлено описку у четвертому абзаці резолютивної частини Київського апеляційного суду

від 03 червня 2021 року зазначено замість цифр та слів «20 872 долари США» цифри та слова «20 766 доларів США».

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня

2021 року, у якій він просив скасувати оскаржувані судові рішення, та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2019 року у справі

№ 907/9/17 (провадження № 12-76гс18) сформулювала такий висновок, за змістом якого позовні вимоги про звернення стягнення на заставлене майно мають вартісну оцінку, носять майновий характер і розмір ставок судового збору за їх подання визначається за вимогами статті 4 Закону України «Про судовий збір», виходячи з розміру грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано позов.

Отже, ціна позову у цій справі визначається із того розміру заборгованості за договором кредиту, на задоволення якої подано позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна»

Предметом спору в даній справі є вимоги звернення стягнення за договором іпотеки у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту у розмірі 537 529,00 грн.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (567 500,00 грн) та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, без обґрунтування випадків передбачених частиною третьою статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, не дає підстав для відкриття касаційного провадження на загальних підставах визначених частиною другою статті 389 ЦПК України.

За відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити підстави касаційного оскарження та вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обгрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 15 червня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак