ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/358/21Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/815/19 Категорія: Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2021 року : Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.

за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року, ухваленого у складі судді Тептюк Є.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про продовження строку позовної давності, визнання неправомірним та скасування рішення Тубільцівської сільської ради в частині надання у власність земельних ділянок по фактичному користуванню, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, повний текст рішення складено 14 грудня 2020 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про продовження строку позовної давності, визнання неправомірним та скасування рішення Тубільцівської сільської ради в частині надання у власність земельних ділянок по фактичному користуванню, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .

Згідно рішення Тубільцівської сільської ради від 08 грудня 2016 року земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 їй надано в довгострокову оренду строком на 49 років, з подальшим правом викупу земельної ділянки площею 0,1187 гектарів для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер :02:002:0590).

Поруч з її будинком межує житловий будинок належний ОСОБА_2 , що розташований по АДРЕСА_1 .

Між домоволодінням позивача та відповідача ОСОБА_2 щонайменше з 2004 року існував вихід (прохід) до річки Рось, однак у 2019 році ОСОБА_2 закрив такий вихід (прохід) обґрунтовуючи це тим, що він є його власником.

Позивач з`ясувала, що земельна ділянка була надана у приватну власність ОСОБА_2 відповідно до рішення Тубільцівської сільської ради від 07 грудня 2011 року №13-5/VІ, яким було передано по фактичному користуванню у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_2 б загальною площею 0,4797 гектарів, з них 0,3910 гектарів - рілля, 0,0887 гектарів під забудову, 0,0159 гектарів під будівлями. Також видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК №187687 від 01 червня 2012 року.

Ознайомившись із копією акту погодження меж землекористування від 30 травня 2011 року, позивач встановила, що в ньому міститься її підпис як суміжного землекористувача, однак зазначає, що вищезазначений акт вона не підписувала, оскільки в період з 19 травня по 03 червня 2011 року перебувала за кордоном.

Згідно акту погодження меж землекористування земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 має розмір 0,3249 гектарів.

Сільський голова Тубільцівської сільської ради Шафікова Н.А. повідомила позивачу, що така приватизація землі неможлива, оскільки прохід (вихід) до річки Рось знаходиться в прибережній захисній смузі біля річки Рось.

Рішенням Тубільцівської сільської ради від 31 жовтня 2008 року №28-2/5 встановлено 20-ти метрову прибережну захисну смугу в межах села Хрещатик, Тубільцівської сільської ради.

Вважає, що рішення Тубільцівської сільської ради №13-5/VІ від 07 грудня 2011 року щодо надання у власність земельних ділянок по фактичному користуванні, для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_2 є неправомірним, і таким що підлягає скасуванню.

У липні 2020 року позивачем було подано заяву про зміну підстав позову.

Підставами позову зазначила те, що оскаржуване рішення та подальша приватизація ОСОБА_2 проходу та проїзду до річки Рось порушує її право на прохід та проїзд до річки Рось.

В матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що між домоволодіннями АДРЕСА_2 та АДРЕСА_2 при заснуванні риббригади було відведено шлях, шириною не менше 3-х метрів для пішохідного проходу до берега та заїзду автотранспорту.

Оскаржуваним рішенням Тубільцівської сільської ради незаконно передано у власність ОСОБА_2 земельні ділянки, що включали в себе проїзд.

На підставі викладеного та з урахуванням заяви про зміну підстав позову ОСОБА_1 просила суд продовжити строк позовної давності, визнати неправомірним та скасувати рішення Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 07 грудня 2011 року №13-5/ІV «Про розгляд заяв громадян по земельних питаннях» в частині надання у власність земельних ділянок по фактичному користуванню, для ведення особистого селянського господарства громадянину ОСОБА_2 АДРЕСА_2 загальною площею 0,4797 гектарів, з них - 0,3910 гектарів рілля, під забудову - 0,0887 гектарів, під будівлями - 0,0159 гектарів.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №187687 від 01 червня 2012 року та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка станом на 2011 рік перебувала у комунальній власності Тубільцівської сільської ради та в користуванні відповідача ОСОБА_2 . Дана земельна ділянка ніколи не визначалася як проїзд загального користування, а була частиною земельної ділянки, яка перебувала в користуванні Лозівського рибколгоспу «Червоний Жовтень», і використовувалася ним для проїзду власного транспорту. Після припинення використання рибгоспом спірного проїзду, ним користувався батько відповідача ОСОБА_2 , а в подальшому сам відповідач.

Суд вважав доведеним, що дана земельна ділянка на момент передачі у власність відповідачеві не перебувала у користуванні ОСОБА_1 і попередніх власників належного їй домоволодіння, і жодним чином не обмежує доступ позивачеві до орендованої нею земельної ділянки, ніколи не використовувалася як проїзд загального користування, і перебуває за межами прибережної захисної смуги.

На час отримання позивачем в оренду в 2017 році земельної ділянки в АДРЕСА_2 , спірна земельна ділянка вже була передана у приватну власність відповідача, і на момент передачі її у власність спір між суміжними власниками був відсутній, а позивач ОСОБА_1 власноручно підписавши акт погодження меж, фактично не заперечувала проти передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевий суд у рішенні послався на лист Лозівського рибколгоспу «Червоний Жовтень» №316 від 20 жовтня 1976 року, який не є належним, достатнім та достовірним доказом, оскільки не підтверджує право ОСОБА_3 на земельну ділянку, а саме проїзд (прохід) до річки Рось, що знаходиться між домоволодіннями сторін.

Водночас, такими доказами по справі як лист Тубільцівської сільської ради №482/02-17 від 27 червня 2019 року, викопіювання з планового матеріалу Тубільцівської сільської ради села Хрещатик вул. Татояна 26 б та 28, листом Тубільцівської сільської ради №393 від 16 липня 2020 року підтверджується наявність проїзду між вищезазначеними домоволодіннями, що свідчить про належність таких земель до земель загального користування, і ніяк не відноситься до території Лозівського рибколгоспу «Червоний Жовтень».

Однак, місцевий суд в оскаржуваному рішенні не зазначив мотиви відхилення вищевказаних доказів.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що спірна земельна ділянка була передана безпосередньо ОСОБА_3 Лозівському рибколгоспу «Червоний Жовтень», втім ОСОБА_3 не міг розпоряджатися земельною ділянкою, так як не був її власником, тому що до 1990 року земля належала Тубільцівській сільській раді.

Рішення про повернення Лозівським рибколгоспом «Червоний Жовтень» землі ОСОБА_3 прийнято одноособово, однак повинно було прийматися колегіально на засіданні правління, тому такий документ не має жодної юридичної сили та носить лише формальний зміст.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 підтвердив, що надану земельну ділянку під забудову клубу ОСОБА_3 отримав від Лозівського рибколгоспу «Червоний Жовтень» в іншому місці, і аж ніяк не проїзд (прохід) до річки Рось, що знаходиться між домоволодіннями сторін.

Помилковими є твердження суду першої інстанції, що на схемі розміщення земельної ділянки ОСОБА_2 з лівого боку проїзд не зазначено, оскільки останнім приватизована земельна ділянка площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537, яка включає в себе проїзд (прохід) до річки Рось.

Наявність розписки ОСОБА_2 в якій він зобов`язується зробити прохід до р. Рось свідчить про протиправність приватизації ним проїзду до річки Рось, у випадку правомірної приватизації він би не надавав подібні обіцянки.

Районний суд незаконно не взяв до уваги письмові пояснення жителів села Хрещатик, з підстав, що підписи в таких поясненнях належним чином не завірені, і у суду є обґрунтовані сумніви в їх достовірності, оскільки судом було обмежено кількість свідків, які мають бути допитані у судовому засіданні, незважаючи на те, що велика кількість жителів села Хрещатик могли підтвердити в судовому засіданні відповідні обставини, що мають значення для справи.

Хибними є висновки суду про те, що скаржник не довела порушення її прав, оскільки оскаржуваним рішенням порушено її право на прохід та проїзд до річки Рось.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не погоджуючись з доводами викладеними в апеляційній скарзі, заперечував проти них, та вважав, що твердження викладенні як підстави для скасування судового рішення не відповідають положенням чинного законодавства України, фактичним обставинам справи, тому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

В обгурнтування доводів зазначає, що згідно до викопіювання з планового матеріалу вбачається, що вказаний проїзд був частиною земельної ділянка, яка визначена за ОСОБА_5 , що дає підстави зробити висновок, що вказаний проїзд не є проїздом загального користування.

Згідно картографічних матеріалів земельна ділянка, яка обліковувалася за Рибтресом була у комунальній власності Тубільцівської сільської ради, частина ділянки, яку позивач визначає як проїзд, була передана у власність ОСОБА_2 , а основна частина земельної ділянки, яка була в користуванні Рибтресту, перебуває на даний час у власності громадянки ОСОБА_6 .

На час отримання позивачем в оренду в 2017 році земельної ділянки в АДРЕСА_2 , спірна земельна ділянка вже була передана у приватну власність відповідача і на момент передачі її у власність спір між суміжними власниками був відсутні, а позивач власноручно підписала акт погодження меж, тому фактично не заперечувала проти передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки.

Звертаючись з позовом позивач зазначала, що оскаржуване рішення порушує її право на користування проїздом земельною ділянкою загального користування, яка передана у власність ОСОБА_2 , але Тубільцівською сільською радою генеральний план села Хрещатик не розроблявся, жодних доказів того, що спірна земельна ділянка мала статус загального проїзду чи проходу позивачем не надано.

Не відповідають дійсності доводи апеляційної скарги що суд першої інстанції прийняв рішення про обмеження кількості свідків, оскільки згідно матеріалів справи представник позивача надала клопотання про допит свідків, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Ні позивач, ні її представник не заявляли клопотання щодо допиту додаткових свідків.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Основним нормативно-правовим актом, яким врегульовано земельні відносини є Земельний кодекс України.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (ч.1 ст. 81 ЗК України).

За приписами абз.1 ч.1 та ч.3 ст.116 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент набуття права власності на оспорювану земельну ділянку) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Частинами 1 та 2 статті 118 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент набуття права власності на оспорювану земельну ділянку) встановлено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч.1 ст. 122 Земельного кодексу України).

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30 травня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до Тубільцівської сільської ради із заявою, в якій просив передати йому безкоштовно у приватну власність земельні ділянки площею 0,47 гектарів, які розташовані в АДРЕСА_2 (0,32), ОСОБА_9 б/н (0,15) (т.1 а.с. 67).

Згідно довідки Тубільцівської сільської ради №975 від 30 травня 2011 року за ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 (0,32), ОСОБА_9 (0,15) обліковується 0,47 гектарів, в тому числі орної землі - 0,40 гектарів, під дворами та будівлями - 0,07 гектарів, згідно рішення виконкому №28 від 22 листопада 1998 року (т.1 а.с. 68).

Як вбачається з довідки Тубільцівської сільської ради №976 від 30 травня 2011 року, ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку документації із землеустрою земельної ділянки в АДРЕСА_2 (0,32), АДРЕСА_2 (0,15), площею 0,47 гектарів з метою передачі йому безкоштовно у приватну власність для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с. 68).

Рішенням Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області №13-5/IV від 07 грудня 2011 року надано ОСОБА_2 у власність земельні ділянки загальною площею 0,4797 гектарів, з них ріллі 0,03910 гектарів, прибудинкова територія - 0,0887 гектарів , в т.ч. під будівлями 0,0159 гектарів для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 76).

Згідно з ч.1 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент набуття права власності на оспорювану земельну ділянку) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №187687 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,3249 гектарів, яка розташована в АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 26), водночас на підставі Державного акту на право власності серія ЧК №187193 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1548 гектарів, яка розташована в АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 58).

Статтею 83 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент набуття права власності на оспорювану земельну ділянку) визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Аналіз вищезазначеної правової норми дає підстави стверджувати, що проїзди являються землями загального користування, а тому не можуть передаватися у приватну власність і залишаються у власності відповідної територіальної громади.

Зі змісту листа Тубільцівської сільської ради №482/02-17 від 27 червня 2019 року вбачається, що згідно технічного звіту та карт розподілу земель і розподілу меж від 23 вересня 1991 року, між домоволодіннями в АДРЕСА_2 та 28 зазначено проїзд до колишнього господарського двору Рибтресту (т.1 а.с. 80), що також підтверджується викопіюванням з планового матеріалу Тубільцівської сільської ради (т.1 а.с. 81).

У своїй відповіді №393 від 16 липня 2020 року Тубільцівська сільська рада зазначає, що згідно державного акту ОСОБА_2 та технічних матеріалів обмірів земельних ділянок села та хутора Хрещатик, земельно-кадастрових книг, земельна ділянка ОСОБА_2 включає в себе приблизно 0,03 гектарів земельної ділянки, яка була виділена для проїзду до колишнього двору Рибтресту та доступу до річки Рось (т.1 а.с. 214).

З огляду на викладене, можна зробити висновок, що між домоволодіннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент приватизації останнім земельних ділянок, був розташований проїзд, який відповідно до статті 83 Земельного кодексу України належить до земель загального користування населеного пункту, а тому не може передаватися у приватну власність.

Місцевий суд неправильно витлумачивши положення статті 83 Земельного кодексу України помилково вважав, що такий проїзд не належить до земель загального користування та може передаватися у приватну власність.

Відповідно до ч.3 ст.1 Земельного кодексу України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом ч.ч.2,3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 29 квітня 2004 року між ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), остання придбала житловий будинок АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 8).

Отже, будучи власником житлового будинку, розташованого в селі Хрещатик, позивач має право користуватися зокрема й землями загального користування даного населеного пункту, відтак передання проїзду за рішенням органу місцевого самоврядування у власність відповідача порушує її право на користування такою землею.

Водночас, предметом спору в даній справі є земельна ділянка площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537 по АДРЕСА_2 , в той час як встановлено судом, оскаржуваним рішенням сільської ради ОСОБА_2 у власність передано й земельну ділянку площею 0,1578 гектарів кадастровий номер :02:002:0536 по АДРЕСА_2 , а тому заявлені позовні вимоги щодо визнання неправомірним та скасування рішення органу місцевого самоврядування підлягає до часткового задоволення.

Статтями 256 та 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Звертаючись із позовними вимогами позивач просила суд продовжити строк позовної давності, водночас ніяким чином не обґрунтовуючи дану вимогу.

У свою чергу, ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву було заявлено про застосування строків позовної давності.

Однак, враховуючи те, що порушення права позивача користуватися землями загального користування є таким правопорушенням, що триває у часі, позовна давність не поширюється на такі вимоги.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі №686/16196/15.

Відповідно до абз. 1,3 ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537 підлягає припиненню.

Суд не приймає докази які подані скаржником з апеляційною скаргою, а саме копію постанови про порушення кримінальної справи від 04 квітня 2007 року, копію листа ТОВ «Мисливське господарство «Софіївське», копію заяви ОСОБА_11 , оскільки вказані апелянтом причини їх неподання не є такими, що об`єктивно не залежали від неї (ч.3 ст.367 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області про продовження строку позовної давності, визнання неправомірним та скасування рішення Тубільцівської сільської ради в частині надання у власність земельних ділянок по фактичному користуванню, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким:

Визнати неправомірним та скасувати рішення Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області №13-5/IV від 07 грудня 2011 року в частині надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,3249 гектарів для ведення особистого селянського господарства за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:002:0537.

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №187687 від 01 червня 2012 року.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,3249 гектарів, кадастровий номер :02:002:0537 для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 2 401 гривня 25 копійок.

Стягнути з Тубільцівської сільської ради Черкаського району Черкаської області на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно до задоволених вимог в сумі 2 401 гривня 25 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 01 квітня 2021 року.

Судді