Справа № 135/45/21
Провадження № 22-ц/801/1271/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Натальчук О. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуСправа № 135/45/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Голоти Л.О., Ковальчука О.В., секретар Ліннік Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року, ухвалене суддею Натальчук О.А., повне рішення складено 20 квітня 2021 року, в справі за заявою ОСОБА_1 в інтересах малолітньої онуки ОСОБА_3 , заінтересовані особи: ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області про видачу обмежувального припису,

встановив:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною заявою, в якій просив:

- заборонити ОСОБА_4 протягом шести місяців наближатись на відстань менше ніж 500 метрів до місця проживання, навчання, інших місць частого відвідування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- заборонити ОСОБА_4 протягом шести місяців особисто або через третіх осіб розшукувати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у невідомому ОСОБА_4 місці;

- заборонити ОСОБА_5 протягом шести місяців переслідувати дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Після розірвання шлюбу із ОСОБА_2 , ОСОБА_4 протягом чотирьох років залишалась проживати разом із дочкою ОСОБА_7 в сім`ї свого колишнього чоловіка, разом із ним та його батьками - ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 .

Наприкінці серпня 2019 року ОСОБА_4 вирішила покинути своє фактичне місце проживання та переїхала проживати за іншою адресою, залишивши свою малолітню дочку ОСОБА_7 проживати разом із батьками ОСОБА_2 .

Дитина категорично проти переїзду на проживання до матері та бажає проживати разом зі своїм батьком, дідом та бабою. ОСОБА_4 абсолютно не рахується з інтересами своєї доньки та, систематично використовуючи насильницькі методи, здійснює переслідування дитини по місцю проживання, по місцю навчання, за місцем відвідування гуртків та під час пересування по місту Ладижин. Також ОСОБА_4 розповсюджує чутки, що начебто ОСОБА_1 та ОСОБА_8 незаконно відібрали в неї дитину та незаконно її утримують, не дають змоги спілкуватись із дитиною. Коли інформаційна атака з боку ОСОБА_4 виявилась безрезультатною, вона почала діяти спільно із своїм чоловіком ОСОБА_9 більш активно та застосовувати насильницькі дії, які мають систематичний характер, про що свідчать неодноразові звернення на адресу органів Національної поліції з боку сім`ї заявника та у зв`язку із цим дитина потребує захисту з боку держаних органів, на яких покладається захист та охорона дітей від домашнього насилля у відповідності до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насиллю».

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення поданої ним заяви.

В скарзі зазначає, що судом безпідставно не було допитано в судовому засіданні дитину щодо обставин справи, чим допущено неповноту судового розгляду. Судом залишено поза увагою наступні обставини: відображена на СД-дисках інформація відповідає вимогам, які висуваються до електронного доказу, є допустимою та належною; витяги з ЄРДР свідчать про протиправність дії ОСОБА_4 та наявність в діях матері дитини ознак кримінально-протиправних діянь; видані медичними працівниками довідки вказують на наслідки прояву насильницьких дій матері відносно своєї дитини; психологічна характеристика відтворює психоемоційний стан дитини, є письмовим доказом і суд може перевірити кваліфікацію психолога шляхом дослідження відповідних реєстрів; вчинення насильницьких дій та здатність до насильства підтверджується щоденником ОСОБА_4 .

Також, апеляційну скаргу було подано батьком дитини ОСОБА_2 , який не брав участі у розгляді справи, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Скарга мотивована тим, що йому нічого не було відомо про розгляд справи і його не було залучено як заінтересовану особу, хоча він являється батьком дитини, в інтересах якої ОСОБА_1 мав намір застосувати обмежувальний припис. Оскаржуване рішення суду зачіпає його інтереси, оскільки вирішувалося питання щодо захисту прав його малолітньої дитини. Вважає, що судом безпідставно ухвалено рішення про відмову в задоволенні заяви його батька ОСОБА_1 про застосування до ОСОБА_4 обмежувального припису.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_4 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг дійшов до висновку, що скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що викладені в заяві про видачу обмежувального припису обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що з 08.08.2010 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.16).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано у 2016 році, що не заперечувалось учасниками справи.

ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_11 » після державної реєстрації шлюбу 16.10.2020 із ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 16.10.2020 та паспортними даними останньої (а.с.17,18 т.1).

У шлюбі в ОСОБА_2 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 23.08.2012 (а.с.10 т.1).

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 21.02.2020 №23-15-254 та 23-15-253, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.5 т.2).

За рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.10.2015 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 25.09.2015 та до досягнення дитиною повноліття (а.с.6 т.2).

Заявник ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_2 та, відповідно, дідом та бабою малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_4 заявник посилався на наявність обставин, які, на його думку, доводять застосування до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психологічного та фізичного насильства, а саме: постійних переслідувань, штовхання, заподіяння тілесних ушкоджень.

На підтвердження вказаних обставин заявником до матеріалів справи було долучено ряд доказів (в копіях): психологічну характеристику стану ОСОБА_3 , 2012 р.н. (а.с.11 т.1); довідку лікаря від 14.01.2021 (а.с.14 т.1); консультацію лікаря-педіатра від 15.01.2021 (а.с.15 т.1); пояснення ОСОБА_13 , надані працівнику поліції 17.02.2020, 20.02.2020, 27.02.2020, 15.04.2020, 18.06.2020, 19.11.2020 (а.с.19,26,31,36,42,48 т.1); пояснення ОСОБА_14 , надані працівнику поліції 17.02.2020, 20.02.2020 (а.с.21,29 т.1); пояснення ОСОБА_3 , надані працівнику поліції від 17.02.2020, 15.04.2020, 18.05.2020 (а.с.23,38,44 т.1); пояснення ОСОБА_15 від 27.02.2020 (а.с.33 т.1); поясненнями ОСОБА_16 від 15.04.2020 (а.с.40 т.1); талонами-повідомленнями єдиного обліку про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, адресованими ОСОБА_8 від 18.02.2020, 27.02.2020, 14.05.2020, 19.11.2020, 20.11.2020 (а.с.24, 34, 41,4 6, 52 т.1); заяви ОСОБА_8 до Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області від 17.02.2020, 27.02.2020, 19.11.2020 (а.с.25,35,47 т.1); заява ОСОБА_8 до Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області про вчинення адміністративних правопорушень від 20.11.2020 (а.с.53 т.1); заява ОСОБА_2 до Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області про притягнення до кримінальної відповідальності від 02.12.2020 (а.с.56 т.1); ухвала слідчого судді Ладижинського міського суду Вінницької області від 30.12.2020 про зобов`язання внесення до ЄРДР відомостей за заявою ОСОБА_2 від 02.12.2020 про вчинення кримінального правопорушення (а.с.58 т.1); витяг з ЄРДР від 05.01.2021 (а.с.59 т.1); записник Загородньої ( ОСОБА_17 ); 2 CD-диски з відеозаписом подій від 13.01.2021 та 19.11.2020 (а.с.66,67 т.1); витяг з ЄРДР від 01.02.2021 (а.с.227 т.1).

ОСОБА_4 на підтвердження своєї позиції надано до суду (в копіях): ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 03.03.2020 про відкриття провадження у справі №135/264/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , третя особа відділ опіки та піклування Ладижинської міської ради Вінницької області, про встановлення місця проживання дитини (а.с.92 т.1); ухвалу Ладижинського міського суду від 19.02.2020 про відкриття провадження у справі №135/148/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Ладижинської міської ради в особі міського відділу у справах дітей, про відібрання дитини (а.с.94 т.1); витяг з ЄРДР від 20.11.2020 (а.с.96 т.1); лист виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 25.02.2020 №2.4-04-Я-92-1 (а.с.97 т.1); лист Ладижинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ст. №4 від 24.12.2020 №01-40/298 (а.с.98 т.1); довідка Міського відділу у справах дітей від 10.03.2020 (а.с.99 т.1); рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 29.04.2020 №146 про видачі висновку щодо доцільності відібрання малолітньої ОСОБА_3 (а.с.100 т.1); рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 04.06.2020 р. №181 про видачу висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 (а.с.101 т.1); лист заступника Голови обласної державної адміністрації від 22.10.2020 р. №01.01-11/6525 (а.с.102 т.1); лист представника Уповноваженого з дотримання прав дитини та сім`ї від 12.10.2020 р. №28654.4/Я -15006.3/20/32.1 (а.с.104 т.1); листи виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 06.10.2020, 01.10.2020 та 21.10.2020 (а.с.106-108 т.1); висновок органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 04.06.2020 (а.с.109 т.1); висновок органу опіки та піклування Ладижинської міської ради від 29.04.2020 (а.с.111 т.1); позовну заяву про відібрання дитини (а.с.114-120 т.1); зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання дитини з матір`ю (а.с.121-131 т.1); письмові заперечення по справі №135/148/20 (а.с.132-136 т.1); листи Ладижинського ВП від 18.02.2020, 02.03.2020, 04.03.2020, 16.04.2020, 28.07.2020, 02.10.2020 (а.с.137-142 т.1); заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ст.ст. 146, 356 КК України від 23.07.2020 та 29.09.2020 (а.с.143-148 т.1); характеристика на ОСОБА_8 від 16.03.2020 (а.с.149 т.1); характеристику на ОСОБА_5 від 20.01.2020 (а.с.150); акти обстеження умов проживання №14 від 02.03.2020 та №8 від 11.02.2020 ( а.с.249-250 т.1); технічний паспорт на будинок (а.с.1-4 т.2); рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 19.10.2015 про стягнення аліментів (а.с.6 т.2); розрахунок заборгованості зі сплати аліментів (а.с.7 т.2); листи міського відділу у справах дітей Ладижинської міської ради Вінницької області від 28.09.2020 №578 та від 26.01.2021 №34 щодо притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків (а.с.15 т.2); відповідь міського відділу у справах дітей Ладижинської міської ради Вінницької області від 09.02.2021 №57 (а.с.33 т.2); ухвалу про зупинення провадження у справі №135/1290/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (а.с.35-36 т.2); рішення виконавчого комітету Ладижинської міської ради від 24.02.2021 про встановлення способу участі у вихованні ОСОБА_4 малолітньої дочки ( а.с.58 т.2).

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі -Закон).

Так, п. 3 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону визначає, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п.15).

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (п.17).

Пунктом 2 частини 1 статті 24 Закону визначено, що до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини мають, в тому числі, родичі дитини (баба, дід тощо) (п.2 ч.1 ст.26 Закону).

Згідно із частиною другою статті 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункту 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

За таких обставин, обмежувальний припис є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків.

Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають також встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавалася особа, яка зазнала домашнього насильства та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису за захистом прав та інтересів малолітньої онуки ОСОБА_3 , які, на його думку, порушенні внаслідок домашнього насильства, що вчиняє його колишня невістка ОСОБА_4 стосовно своєї дочки.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 77 та частиною першою статті 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись вищенаведеними нормами, надавши оцінку наявним в справі доказам, мотивувавши їх відхилення або врахування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Судом вірно враховано, що характер заходів тимчасового обмеження спілкування ОСОБА_4 з її дочкою та заборона наближатися до неї або контактувати в будь-який інший спосіб є втручанням в участь батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною, а за наявності в провадженні суду справи про визначення місця проживання дитини встановлення судом обмежувального припису буде неефективним способом захисту інтересів дитини.

Дійсно, зі змісту наданих заявником документів не вбачається вчинення його колишньою невісткою домашнього насильства, однак встановлено, що між ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та його батьками наявний конфлікт, який супроводжується взаємними образами та звинуваченнями. Такі стосунки не можуть бути розцінені як факт домашнього насильства. Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей, непорозуміння з приводу місця проживання дитини не є достатньою підставою для видачі обмежувального припису.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції безпричинно не було допитано малолітню ОСОБА_3 щодо обставин даної справи, однак, як слідує з матеріалів справи, суд першої інстанції ухвалою суду від 11.02.2021 вмотивовано відмовив у задоволенні клопотання представника заявника про допит ОСОБА_3 .

Повторно клопотань про допит малолітньої ОСОБА_3 в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявляв, як і не заявляв такого клопотання в суді апеляційної інстанції, хоча не був позбавлений такого права.

ОСОБА_1 в скарзі наголошує також на тому, що до суду першої інстанції було надано два СД-диски, на якому зафіксована інформація на підтвердження вчинення ОСОБА_4 дій, які кваліфікуються за Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» як домашнє насильство відносно дитини ОСОБА_3 , та описує зафіксовані на носіях події, які мали місце 19.11.2020 та 13.01.2021. Зазначає, що з цього приводу органами поліції було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове слідство. Витяги із ЄРДР свідчать про наявність ознак кримінально протиправних діянь в поведінці ОСОБА_4 .

Вказані відеозаписи були критично оцінені судом першої інстанції, з обґрунтуванням мотивів їх неприйняття.

Так, з матеріалів справи слідує, що 20.11.2020 до Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області надійшла заява від ОСОБА_8 , яка є бабою неповнолітньої ОСОБА_3 , про притягнення ОСОБА_12 до адміністративної відповідальності за ст. 44-3, 173 КУпАП. Як зазначено в заяві, 19.11.2020 близько 15 год. по вул. Будівельників у м. Ладижин біля приміщення магазину «Наш край» громадянкою ОСОБА_12 відносно неї та її малолітньої онуки були вчиненні адміністративні правопорушення, пов`язані з порушенням обмежувальних заходів для попередження розповсюдження коронавірусної хвороби та дрібного хуліганства. Заяву зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) за №3080 (а.с.52-55 т.1).

Інформація про результати розгляду заяви ОСОБА_8 в матеріалах справи відсутня.

Також, 01.02.2021 до відділення поліції №2 Гайсинського РУП від адвоката Бодачевського Р.В. надійшла заява про те, що 13.01.2021 о 08 год. 00 хв. мати дитини ОСОБА_18 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_9 нанесли тілесні ушкодження неповнолітній дитині ОСОБА_3 у вигляді синців на руках, про що 01.02.2021 внесено відомості до ЄРДР у кримінальному провадженні №0000022 (а.с.227 т.1).

У вказаному витязі відсутні відомості про особу, якій повідомлено про підозру, а також в матеріалах справи відсутній вирок суду.

Наявні в матеріалах справи медичні довідки не підтверджують вчинення ОСОБА_4 насильницьких дій стосовно її малолітньої дочки, а посилання апелянта на висновок судово-медичної експертизи в кримінальному провадженні колегія суддів відхиляє, оскільки він відсутній в матеріалах даної справи та є предметом судового розгляду в кримінальному проваджені.

Зафіксована на СД-дисках інформація не може також підтверджуватися показами допитаних у судовому засіданні свідків ( ОСОБА_14 , ОСОБА_8 та ОСОБА_19 ) та поясненнями представника заявника, про що зазначає апелянт.

Таким чином, без наявності відповідних судових рішень про притягнення ОСОБА_4 до юридичної відповідальності неможливо стверджувати про факт завдання останньою тілесних ушкоджень неповнолітній ОСОБА_20 .

Апелянт зазначає, що психологічна характеристика практикуючого психолога від 24.11.2020 відтворює психоемоційний стан дитини у зв`язку з поведінкою, яку проявляє ОСОБА_4 по відношенню до дитини, однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що в цій характеристиці було висловлено загальне припущення щодо можливості впливу конфліктних відносин на психіку неповнолітньої ОСОБА_3 її матір`ю.

Безпідставним є посилання апелянта на ч. 2 ст. 294 ЦПК України щодо можливості витребування за ініціативою суду документів на підтвердження кваліфікації психолога, оскільки в ній йде мова про витребування доказів саме для з`ясування обставин справи, а документи про підтвердження кваліфікації такими не є являються.

Записник «щоденник» ОСОБА_4 , на який посилається апелянт як на доказ прояву ОСОБА_4 агресії ніяким чином не свідчить про вчинення останньою насильства стосовно дитини.

Помилковими є твердження апелянта ОСОБА_1 щодо того, що суд першої інстанції безпричинно вдався до критики наданих на обґрунтування заяви доказів, оскільки саме суд надає оцінку зібраним у справі доказам і, у випадку відхилення деяких з них, повинен мотивувати їх відхилення, що і було зроблено в даному випадку. Мотиви відхилення наданих заявником доказів апелянтом не було спростовано.

Що стосується апеляційної скарги, поданої ОСОБА_2 , то вона фактично містить лише виклад обставин справи, яким судом першої інстанції було надано відповідну оцінку. Апелянт не спростував та не намагався спростувати висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Підсумовуючи, варто зазначити, що надані ОСОБА_4 документи, на думку колегії суддів, свідчать про бажання матері у спілкуванні з рідною дитиною, яка проживає окремо від неї, бажання захистити матеріальні права своєї дитини, щоб дитина проживала разом з матір`ю, що в подальшому призведе до нормальних сімейних стосунків для гармонійного розвитку дитини, і в жодному разі не стверджує про матір як «кривдника».

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 серпня 2021 року.

Головуючий Т. Б. Сало

Судді Л. О. Голота

О. В. Ковальчук