П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2021 року м. Київ

справа № 359/2150/20

провадження № 22-ц/824/5279/2021

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Іванової І.В. (суддя-доповідач), Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року, у складі судді Юзькової О.Л., повний текст складений 26.06.2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів.
Позовні вимогимотивовані тим, що з 01 вересня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі від якого, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що фактичні шлюбні відносини між нею та відповідачем припинені з липня 2019 року, дитина залишилась проживати з нею та перебуває на її утриманні.
Оскільки відповідач не приймає участі в утриманні дочки, тому позивач, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до повноліття дитини.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив позовні вимоги задовольнити частково та визначити до стягнення аліменти на малолітню дочку у розмірі 2 000 грн.
Посилався на те, що він приймає участь в утриманні своєї доньки та у період з 05 грудня 2019 року по 15 квітня 2020 року здійснив перекази на банківську карту позивача на загальну суму 35 600 грн.
Відповідач також зазначив, що він має досить важке матеріальне становище, оскільки допомагає батькам пенсіонерам та не працевлаштованому брату.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області віл 17 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, а саме з 12 березня 2020 року, до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов ОСОБА_1 без розгляду через неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції не врахував його скрутне матеріальне становище, оскільки окрім заробітної плати інші доходи нього відсутні, має усне боргове зобов`язання в розмірі 2 950 дол. США. До того ж на його утриманні знаходяться його батьки, які є пенсіонерами та брат.
Окрім зазначеного, відповідач також стверджує, що позовна заява підписана не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою.
Заперечуючи щодо доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що грошове забезпечення відповідача в середньому становить 15 500 грн., а згідно довідки АТ КБ Приватбанк у грудні 2020 року він отримав 23 000 грн.
Вважає, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі визначеним судом, оскільки він не має на утриманні інших осіб, працездатний, отримує дохід та стан здоров`я дозволяє працювати.
ОСОБА_1 також зауважує, що відповідач не надав доказів того, що його батьки та брат є непрацездатними. При чому, допомога, яка надавалась зі сторони відповідача брату і на лікування батькам мала разовий характер.
Клопотання відповідача про призначення у справі почеркознавчої експертизивирішене апеляційним судом в ухвалі про призначення справи до розгляду від 07 квітня 2021 року (а.с. 102-103).

16 квітня 2021 року від відповідача повторно надійшло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, оскільки він вважає, що позов про стягнення аліментів підписаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Однак, апеляційний суд вважає, що у задоволенні даного клопотання слід відмовити, оскільки відповідачем не надано апеляційному суду належних і допустимих доказів на підтвердження причин неможливості подання цього клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У клопотанні відповідач посилається на те, що він не мав змоги подати відповідне клопотання до суду першої інстанції, оскільки на той момент переймався питанням розлучення та неможливості бачити дитину.
Проте, наведені ОСОБА_2 обставини, не є поважними причинами, які б свідчили про неможливість подання вказаного клопотання до суду першої інстанції.

Більш того, положення ч. 3 ст. 83 ЦПК України зобов`язують відповідача подати докази разом з поданням відзиву.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач 28 квітня 2020 року подав до районного суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 клопотання про призначення почеркознавчої експертизи не заявлялось.
Відповідач також особисто брав участь у судових засіданнях 28 травня 2020 року та 17 червня 2020 року, в яких також не клопотав перед судом про необхідність проведення почеркознавчої експертизи у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 01 вересня 2018 року сторони уклали шлюб, зареєстрований у Бориспільському МР ВДРАЦС ГТУЮ у Київській області, про що був зроблений актовий запис №479 (а.с. 11).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін від шлюбу народилась дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 27 листопада 2019 року (а.с.4).
Судом також встановлено, що сторони припинили проживати однією сім`єю, після чого дитина залишилась проживати разом з матір`ю, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов від 11 березня 2020 року (а.с.12).
Згідно довідки про доходи №129 від 27 квітня 2020 року відповідач працює у Військовій частині НОМЕР_2 на посаді інспектора 1 категорії та щомісячно отримує заробітну плату, розмір якої коливається від 17 053, 15 грн. до 19 712, 44 грн. (а.с.51)
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що за своїм матеріальним станом відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу позивачу.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є батьком малолітньої ОСОБА_3 та на нього покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини. Дитина проживає разом зі своєю матір`ю, позивачем у справі, отже у силу вимог ст. 181 СК України остання має право на стягнення на її користь аліментів на утримання малолітньої дитини.
При визначенні розміру аліментів, судом першої інстанції враховано потреби дитини з урахуванням її віку та стану здоров`я, матеріальне становище сторін, а також рівність обов`язку батьків по утриманню дитини.
Доводи апелянта про те, що судом не було враховано його скрутне матеріальне становище, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки місцевий суд у своєму рішенні надав оцінкудовідці про доходи №129 від 27 квітня 2020 року (а.с.51), та дійшов цілком підставного висновку, що дохід відповідача дозволяє утримання 1/4 частки з його заробітної плати та об`єктивно не позбавляє відповідача можливості забезпечувати власне утримання.
Посилання ОСОБА_2 про наявність у нього боргового зобов`язання в розмірі 2 950 дол. США. не підтверджене належними, допустимими та достатніми доказами.
Наявна в матеріалах справи довідка АТ КБ «Приватбанк» від 27 квітня 2020 року свідчить лише про отримання відповідачем міжнародних переказів від ОСОБА_4 на загальну суму 2 950 дол. США та не підтверджує наявність між ними боргових зобов`язань.
Перебування на утриманні відповідача батьків, які є пенсіонерами та брата, також не є підставою для звільнення його від обов`язкущодо утримання і матеріального забезпечення своєї дочку. Більш того, батьки відповідача отримують пенсію.
Колегія суддів також вважає безпідставними твердження відповідача, що позовна заява підписана не позивачем ОСОБА_1 , а іншою особою, оскільки таке є лише його припущенням.
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини у визначеному розмірі є обґрунтованими, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги немає, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 389 ЦПК України, Київський Апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: