КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9653/2021
Справа 363/170/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Рудюка О.Д. в м. Вишгород21 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 25861,25 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 04 червня 2013 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується його підписом, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому вигляді, а також наказом банка про їх затвердження.

При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, згідно яких обслуговується відповідач. Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до угоди відповідача дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 15500 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 23 листопада 2020 року має заборгованість 33052,97 грн., з яких 25861,25 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту, 25861,25грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 7191,72 грн. заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 0,00 грн. - нарахована пеня, 0,00 грн. нарахована комісія. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, заборгованість до стягнення становить 25861,25 грн. заборгованості за тілом кредиту.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу із додатковими письмовими поясненнями, які надійшли до суду 16 червня 2021 року, в яких, посилаючись на незаконність рішення, порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалення судом рішення за недоведеністю обставин, що мають значення, та невідповідності висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 квітня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ст. 634, 638, 640 ЦК України, вказував, що позивачем надана до суду копія анкети-заяви від 04 червня 2013 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація, необхідна для отримання картки, яка заповнена відповідачем особисто, а також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що позичальник висловив згоду про укладення договору про надання банківських послуг.

Вказував, що згідно постанови НБУ від 17 грудня 2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах», п. 2.2 ідентифікація клієнта не є обов`язковою, якщо клієнт вже має рахунки в цьому банку і був раніше ідентифікований відповідно до вимог законодавства України. Підписуючи анкету-заяву від 04 червня 2013 року, відповідач пройшов ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких анкет-заяв або підписання інших додаткових документів не вимагалося згідно процедури, що затверджена наказами по банку, що не суперечить чинному законодавству. 18 лютого 2016 року при зверненні відповідача до відділення банку відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку «Універсальна» та встановлено початковий кредитний ліміт.

Наголошував, що відповідач після отримання картки здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування кредитним рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених сторонами умовах про надання та обслуговування платіжних карток. Відповідач факт отримання картки та видачі кредитних коштів не заперечував.

Зазначав, що суд не звернув уваги, що позивачем надано конкретну редакцію Умов та Правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписані анкети-заяви та укладенні договору, а наступні редакції Умов та Правил, до яких відповідач автоматично приєднувався, знаходяться на офіційному сайті ПриватБанку і відповідач зобов`язався самостійно з ними знайомитися.

Вказував, що кредитний договір повністю відповідає вимогам ч. 2 ст. 208, ч. 1 ст. 207, якими встановлено вимоги для письмової форми правочину. Спірний кредитний договір є публічним договором, умови якого відповідно до ч. 2 ст. 633 ЦК України є однаковими для всіх споживачів аналогічних банківських послуг.

Вказував, що до суду було надано первинний документ - виписку про рух коштів по картковому рахунку позичальника, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, він неодноразово знімав кредитні кошти через банкомат, купував різні товари, здійснював перерахування на інші рахунки, поповнював рахунок в терміналі самообслуговування, а отже отримав кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій без картки є неможливим.

Вважав, що факт укладення між сторонами кредитного договору є доведеним, однак суд першої інстанції всупереч норм матеріального та процесуального права без належних на те підстав звільнив відповідача від обов`язку щодо сплати заборгованості за кредитним договором. Відповідачем кредитний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами договору. Відповідач не звертався до банку для розірвання договору, а навпаки погодився з його умовами та прийняв їх до виконання, тривалий час користуючись кредитними коштами та частково погашаючи заборгованість.

Зазначав, що судом не перевірено розрахунок заборгованості та доводи банку про користування позичальником кредитними коштами.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16-ц, згідно якого суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, що може свідчити про визнання договірних правовідносин, та в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 про необхідність дослідження виписки по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірки зазначеної в ній інформації.

Вважав, що за відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів, які б стосувалися предмету доказування, суд поклав на позивача надзвичайний та недосяжний стандарт доказування, який всупереч нормам матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що на а. с. 23 міститься заява ОСОБА_1 від 04 червня 2013 року про приєднання до Умов надання банківських послуг в ПриватБанку. Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 засвідчив, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між нею і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і згоден з його умовами, примірник договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом самостійної роздруківки з офіційного сайту www.privatbank.ua. Він зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті www.privatbank.ua.

На а. с. 24 наявна копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

На а. с. 59 - 60 міститься копія паспорту ОСОБА_1 .

На а. с. 21, 22 містяться довідки ПриватБанку про видачу кредитних карток та про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , згідно якої 18 лютого 2016 року встановлено кредитний ліміт, який змінювався в подальшому.

На а. с. 14 - 20 міститься виписка з рахунку за договором б/н станом на 25 листопада 2020 року, клієнт ОСОБА_1 .

На а. с. 6 - 13 знаходяться розрахунки заборгованості за договором б/н від 04 червня 2013 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2019 року та 23 листопада 2020 року. Згідно підсумку до розрахунку на а. с. 13, заборгованість за тілом кредиту - 25861,25 грн., в тому числі за поточним тілом кредиту 0,00 грн., простроченим тілом кредиту 25861,25 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 0,00 грн., заборгованість за простроченими відсотками 0,00 грн., заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 7191,72 грн., заборгованість по пені 0,00 грн., заборгованість по комісії 0,00 грн., всього 33052,97 грн.

На а. с. 25 - 56 знаходиться копія Умов та Правил надання банківських послуг.

На а. с. 57 - 58 знаходиться копія наказу-шаблону № 906 від 28 травня 2013 року «Щодо актуалізації «Умов і правил надання банківських послуг».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач просить стягнути всю нараховану ним в позові заборгованість в розмірі 33052,97 грн., однак надані позивачем виписка з карткового рахунку та довідка про відкриття картки ОСОБА_1 не є належними та допустимими доказами щодо виконання позивачем своїх зобов`язань, а саме надання відповідачу грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором б/н від 04 червня 2013 року, за яким позивач просить стягнути заборгованість. Крім того, розрахунок заборгованості, копія заяви позичальника, витяги з «Тарифів банку» та «Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою» не можуть розцінюватися судом як належний та допустимий доказ порушення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 04 червня 2013 року, оскільки без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та тарифів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивач не просив стягнути з відповідача проценти та пеню, а лише заборгованість за тілом кредиту, не встановив, чи підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, фактичне отримання відповідачем кредиту, і не надав належної оцінки виписці по рахунку ОСОБА_1 , наданої позивачем (а. с. 14 - 20).

Апеляційний суд вважає обґрунтованим посилання апеляційної скарги на правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), згідно яких виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанціїу сукупності з іншими доказами; апеляційному суду необхідно дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи даний позов, не визначився з обсягом позовних вимог, характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, неповно та не всебічно дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку всупереч ст. 76-78, 81, 89, 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

При цьому згідно пункту 3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Таким чином наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, може підтверджувати фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість відповідача ОСОБА_1 за виданим кредитом.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку.

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, власного розрахунку заборгованості не надано, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав для стягнення заборгованості та тілом кредиту і її розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Оцінюючи підставність позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходить із того, що 04 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» та підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку.

Апеляційний суд враховує, що відповідач рішення суду першої інстанції щодо обставин укладення договору не оскаржував.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за тілом кредиту позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості, яка згідно розрахунку заборгованості станом на 23 листопада 2020 року складає 25861,25 грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований, власного розрахунку ним не надано.

Враховуючи, що позивач просив стягнути з позичальника заборгованість лише за тілом кредиту, фактично отриманим відповідачем, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги в частині доведеності факту погодження сторонами всіх умов договору, передбачених Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту 25861,26 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову 2102 грн. та апеляційної скарги 3153 грн., всього 5255 грн.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 квітня 2021року скасувати і прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за тілом кредиту в розмірі 25861,26 грн. та судові витрати в розмірі 5255 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.