ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 серпня 2021 року

м. Харків

справа № 953/24053/19

провадження № 22-ц/818/2234/21

провадження № 22-ц/818/2235/21

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

апелянт - Харківська обласна прокуратура

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним, скасування державного акту, скасування права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки у добросовісного набувача за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року та на додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року, постановлені під головуванням судді Зуб Г.А., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним, скасування державного акту, скасування права власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Саніна Арсенія Олександровича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково. Стягнуто з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн. В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Саніна Арсенія Олександровича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу - відмовити; здійснити перерозподіл судових витрат у справі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Харківська обласна прокуратура зазначає, що позивачем не пропущено строки позовної давності у спірних правовідносинах, оскільки Дергачівській місцевій прокуратурі Харківської області стало відомо про вибуття спірної земельної ділянки з володіння територіальної громади поза її волі лише під час досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000075 від 13.06.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України. Оскільки право власності територіальної громади м.Харкова на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли Харківська міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме: про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Крім того, Харківська обласна прокуратура зазначає про непоширення правил про давність до застосування наслідків витребування земельних ділянок та природних ресурсів, за якими закріплено правовий титул (правова підстава) власності на землю за Українським народом. Застосування строку позовної давності обмежує право прокурора на захист права власності. Також апелянт вказує, що наявні підстави для скасування додаткового рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року.

ОСОБА_2 надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Санін Арсеній Олександрович також надав відзив на апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури та просив залишити без змін рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення та додатково рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, а саме того, щонабуття у власність відповідачем ОСОБА_1 спірної земельної ділянки відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області рішення від 19.03.2010 року про безоплатну передачу у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,1874 га, кадастровий номер :00:000:0587, не приймала, зазначена земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади, як законного власника, не з її волі. Разом з тим керівник Дергачівської місцевої прокуратури звернувся до суду лише 05.12.2019 року; при цьому прокурор мав об`єктивну можливість довідатися про порушення інтересів держави переданням спірної земельної ділянки у власність відповідача ОСОБА_1 під час розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_3 (Черкасько-Лозівський сільський голова Дергачівського району Харківської області, який самостійно підписав рішення від 19.03.2010), стосовно якого вирок набув чинності 03.07.2014 року, та інших кримінальних проваджень стосовно інших посадових осіб. Посилання прокурора, що він довідався про порушення права лише з отриманої відповіді в рамках досудового розслідування кримінального провадження в кінці 2019 року, а тому з саме цього часу повинен обчислюватись строк є необґрунтованим, оскільки оскаржуваний державний акт містить підпис уповноваженої особи центрального органу виконавчої влади, що свідчить про обізнаність державного органу про прийняття Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області рішення з перевищенням наданих їй повноважень, та примірник даного рішення також було надано до Управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, на підставі якого був виданий акт. Крім того, на момент виникнення порушень прав держави було врегульовано та функціонував механізм виявлення таких порушень через уповноважені державою органи, які після офіційної реєстрації державного акту про право власності на землю мали можливість виявити порушення визначеного законом порядку виділення земельної ділянки, ініціювати відповідні процедури перевірки і звернення до суду, у тому числі за допомогою прокуратури, в межах передбаченого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 22 червня 2010 року на підставі рішення LV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року ОСОБА_1 виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1874 га, кадастровий №:00:000:0587, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (до зміни меж міста Харкова - АДРЕСА_2 ) для ведення особистого селянського господарства серії ЯЛ №184331, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області за №24 (а.с.16 т.1).

30 травня 2019 року за договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1874 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :00:000:0587; договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. та зареєстрований за реєстровим номером № 552 (а.с.20 т.1).

13 червня 2019 року Дергачівською місцевою прокуратурою, за результатами вивчення питання законності надання земельних ділянок державної власності на території Дергачівського району Харківської області, внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000075 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України (а.с.14-15 т.1).

В ході досудового розслідування встановлено, що рішення LV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року складено та підписано особисто Черкасько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області Шабалтасом П.П. без попереднього винесення цього питання на розгляд депутатів Черкасько- Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області.

Таким чином рішення про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, загальною площею 0,1874 га, кадастровий №:00:000:0587 органом місцевого самоврядування не приймалося.

При цьому за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 30 вересня 2019 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 31783396 (а.с.18 т.1).

Відповідно до листа відділу у Дергачівському районі ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 02.10.2019 року №10-20-0.23, 18-1127/109-19 спірна земельна ділянка на час її відведення ОСОБА_1 була земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, та була розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів (а.с.23 т.1).

Як на підставу позовних вимог, керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради посилався на те, що рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року, на підставі якого виготовлено державний акт на право власності на спірну земельну ділянку, винесено з порушенням вимог чинного законодавства та з перевищенням повноважень Черкасько-Лозівським сільським головою Дергачівського району Харківської області Шабалтасом П.П. Спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення на час її відведення у приватну власність ОСОБА_1 , розташована на території Черкасько-Лозівської сільської ради за межами населених пунктів. Вартість спірної земельної ділянки складає 48 482 грн. Черкасько-Лозівська сільська рада не була уповноважена на прийняття рішень щодо спірної земельної ділянки, оскільки це відносить до повноважень районних державних адміністрацій. Досудовим розслідуванням встановлено, що рішення LV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року складено та підписано Черкасько-Лозівським сільським головою без попереднього винесення даного питання на розгляд депутатів Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, що підтверджується належним чином завіреною копією протоколу засідання сесії ради, з якого вбачається, що вказане питання на розгляд ради не виносилось, не розглядалось та відповідне рішення не приймалось. Крім того, сесія ради відбулась 30.04.2010 року, а не 19.03.2010 року, як зазначено в державному акті щодо посилання на рішення сесії. А тому, вказаним органом місцевого самоврядування відповідне рішення про передачу ОСОБА_1 спірної земельної ділянки не приймалося. Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою для виникнення права власності. У зв`язку з цим, керівник Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0587), загальною площею 0,1874 га, серія ЯЛ №184331 від 22.06.2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договір оренди землі за №4; скасувати запис про право власності №31783396 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0587), загальною площею 0,1874 га, зареєстровану за ОСОБА_2 , та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі ХМР земельну ділянку (кадастровий номер :00:000:0587), загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів витрати по оплаті судового збору. При цьому позивач зазначав, що про порушення вимог чинного законодавства Дергачівській місцевій прокуратурі та ХМР стало відомо після внесення до ЄРДР за №0000075 від 13.06.2019 року, зокрема, після направлення Дергачівською місцевою прокуратурою відповідного запиту, отримання та опрацювання відповідних матеріалів, тому строки позовної давності пропущено з поважних причин.

За змістом частини другої статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 ЗК України, у редакції чинній на дату прийняття рішення про передачу відповідачу у власність земельної ділянки, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша, друга статті 20 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частин шостої-десятої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», у редакції на дату передачі у приватну власність відповідачу земельної ділянки, визначено компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Такі питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Аналіз положень зазначеної норми дає підстави для висновку, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а тому у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися, як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З матеріалів справи убачається, що 22 червня 2010 року на підставі рішення LV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 19.03.2010 року ОСОБА_1 виданий державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,1874 га, кадастровий №:00:000:0587, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (до зміни меж міста Харкова - Харківська область, Дергачівський район, с.Лісне, вул. Каразіна ) для ведення особистого селянського господарства серії ЯЛ №184331, який зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області за №24 (а.с.16 т.1).

Зі змісту протоколу LV сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області (а.с.27 т.1) убачається, що таке рішення до порядку денного не вносилось, не обговорювалось, та рішення з питання надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки не приймалось.

Таким чином оспорюваний державний акт серія ЯЛ №184331 від 22 червня 2010 року виданий на підставі рішень сільської ради, які не ухвалювались, тому наявні підстави для визнання цього державного акту недійсним.

Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про те, що набуття у власність відповідачем ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося з порушенням вимог закону; обгрунтовано вважав наявність підстав для визнання недійсним державного акту серія ЯЛ №184331 від 22 червня 2010 року; проте безпідставно відмовив у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що відповідачами рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року не оскаржується та переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури, а саме: в частині безпідставного застосування судом першої інстанції строків давності.

Судом встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем ОСОБА_2 подана до суду заява про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин (а.с.100 т.1).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність (пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 рокуу справі № 362/44/17).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що для цілей застосування частини третьої та четвертої статті 267 ЦК України поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15 для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Разом із тим відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, при цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і у випадку пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншим уповноваженим на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного і того ж моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною 3 статті 56 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді у межах повноважень, визначених звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Матеріали справи свідчать про те, що про порушення прав та інтересів держави Дергачівській місцевій прокуратурі та Харківській міській раді стало відомо лише після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000075 від 13 червня 2019 року, зокрема, після направлення Дергачівською місцевою прокуратурою відповідного запиту, отримання та опрацювання відповідних матеріалів (а.с.14 т.1). При цьому позовна заява подана у грудні 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.

Крім того право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 3-604гс-16 та у постанові ВССУ від 21.12.2016 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року слід скасувати, а позовні вимоги керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задовольнити частково. Наявні підстави для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, серія ЯЛ №184331 від 22.06.2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договір оренди землі за №4. Слід скасувати рішення про державну реєстрацію права власності №31783396 на спірну земельну ділянку, зареєстровану за ОСОБА_2 ,, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на неї. Також слід витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської міської ради вказану земельну ділянку, з огляду на таке.

Як встановлено вище, державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, серія ЯЛ №184331 від 22.06.2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , - є недійсним та не породжує будь-яких наслідків.

При цьому з договору купівлі-продажу від 30 травня 2019 року убачається, що ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,1874 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :00:000:0587. Зазначено, що вказана земельна ділянка належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №184331, виданим Управлінням Держкомзему у Дергачівському районі Харківської області 22 червня 2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №24 (а.с.20-21 т.1).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 30 вересня 2019 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 31783396 (а.с.18 т.1).

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З урахуванням того, що правовий документ, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірну земельну ділянку є недійсним, а факт відсутності набутого відповідачами у встановленому законом порядку права на спірну земельну ділянку виключає саму можливість відчуження права власності на неї ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , в останнього не виникло на законних підставах права власності на відповідну земельну ділянку.

Загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечує реальне відновлення порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). (постанова Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19)

З урахуванням вказаного, наявні підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності №31783396 за ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на неї.

За змістом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 588 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник, з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Колегія суддів вважає, що наявні підстави для витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому втручання у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном не носить ознаки непропорційного та не становить для відповідача надмірний тягар, що свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Судом встановлено, що земельною ділянкою державної власності Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області розпорядилася з порушенням вимог закону.

Враховуючи викладене, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду із даним позовом є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель оздоровчого призначення та безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, а саме на землю оздоровчого призначення, як джерела задоволення потреб суспільства в користуванні природними лікувальними властивостями землі для профілактики захворювань і лікування людей.

«Суспільний», «публічний» інтерес також полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

За таких обставин виправданим є втручання держави у право власності ОСОБА_2 , оскільки встановлено, що воно є законним, здійснюється з метою задоволення «суспільного» і «публічного» інтересу та є пропорційним визначеним цілям.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обгрунтованої компенсації.

У справі, яка переглядається, відповідач питання про компенсацію не порушував, тому суд такого питання не вирішував, між тим, він не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків за їх наявності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року підлягають скасуванню, а позовні вимоги - частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріали справи свідчать про те, що при подачі позову було сплачено судовий збір у розмірі 5 763 грн. (а.с.45 т.1), при подачі апеляційної скарги сплачено 8 644,50 грн. (а.с.159 т.2).

З урахуванням часткового задоволення як позовних вимог, так і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 14 407,50 грн., тобто по 7 203,75 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2020 року - скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги керівника Дергачівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задовольнити частково.

Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, серія ЯЛ №184331 від 22.06.2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_1 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договір оренди землі за №4.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності №31783396 на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_2 , та припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Харківської міської ради земельну ділянку кадастровий номер :00:000:0587, загальною площею 0,1874 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 14 407,50 грн., тобто по 7 203,75 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова