Постанова

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 183/7160/18

провадження № 61-11065св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року у складі судді Сороки О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» (далі - СТВО АФ «Вільне-2002») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 10 березня 2006 року до

12 жовтня 2018 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем

СТВО АФ «Вільне-2002».

Відповідно до наказу СТВО АФ «Вільне-2002» від 12 жовтня 2018 року № 147-к/тр

її звільнено з роботи за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Позивач вважала своє звільнення незаконним, оскільки написання заяви про звільнення зумовлено психологічним примусом, погрозами керівництва підприємства. ОСОБА_1 наголошувала, що не мала наміру писати заяву про своє звільнення та змінювати місце роботи.

Зазначала, що вона не працює та позбавлена можливості заробляти собі на життя. Трудову книжку отримала лише 15 жовтня 2018 року, тому протягом місяця звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі.

У зв`язку із протиправними діями, відповідач повинен відшкодувати їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи з розміру заробітної плати, яку вона фактично отримувала, а також моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн, завдану внаслідок незаконного звільнення та примусового написання заяви про звільнення.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила:

визнати незаконним наказ СТВО АФ «Вільне-2002» від 12 жовтня 2018 року № 147-к/тр про припинення трудового договору;

поновити її на роботі на посаді адміністратора механізованого току СТВО АФ «Вільне-2002»;

стягнути з СТВО АФ «Вільне-2002» середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 500,00 грн за період з 12 жовтня 2018 року до 12 листопада 2018 року;

стягнути з відповідача спричинену моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 самостійно, керуючись власним вільним волевиявленням, написала заяву про звільнення за угодою сторін. Доказів про те, що відповідач в особі керівника товариства, в якому працювала позивач, примусив її написати заяву про звільнення, або що заява була написана нею під тиском, суду не надано. Тому, суд першої інстанцій дійшов висновку, що підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу немає.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погодився. Крім того, вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача про те, що керівник підприємства висловлював погрози, залякування на адресу позивача, оскільки заяву про відкликання заяви про звільнення, яка б могла свідчити про відсутність вільного волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення за угодою сторін та підтвердженням того, що написання заяви про звільнення відбулося під тиском з боку відповідача, позивач не подавала.

Аргументи апеляційної скарги щодо ненадання правової оцінки свідченням ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суд апеляційної інстанції вважав такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони висновків суду не спростовують. Разом з цим, у ОСОБА_2 також наявний судовий спір з відповідачем у справі

№ 183/7159/18, який виник з аналогічних підстав, що, у свою чергу, свідчить про неприязні відносини між ним і відповідачем.

Аргументи учасників справи

У липні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточненої касаційної скарги просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12 жовтня 2018 року задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що за відсутності реального волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін, її було примушено працівником внутрішнього контролю відповідача до написання заяви про звільнення. Ні роботодавець, ні суди не з'ясовували причину раптового бажання позивача звільнитись, жодних передумов для звільнення не існувало.

СТВО АФ «Вільне-2002» погрожував позивачу притягнути її до кримінальної відповідальності за начебто співучасть з іншими особами у розкраданні насіння соняшника масою 4 540,00 кг, якщо вона не напише заяву про звільнення.

Суди попередніх інстанцій безпідставно не взяли до уваги те, що заява роботодавця про притягнення позивача разом з ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до кримінальної відповідальності Новомосковським ВП ГУ НП в Дніпропетровській області залишено без задоволення. Більше того, в іншій аналогічній справі № 183/7156/18, за одним і тим же фактом, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 ,

а суд апеляційної інстанції таке рішення суду залишив без змін.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявності угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Відповідно до положень КЗпП України при розірванні трудового договору з ініціативи працівника роботодавець може звільнити працівника у день подання ним заяви за умови, якщо працівник сам визначає цей день, дату і звільнення, вказавши при цьому поважну причину, .яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд, вступ до вузу тощо). На думку позивача, відповідач не надав жодного доказу на підтвердження причини звільнення. Крім того, у позивача не було волевиявлення на звільнення з роботи не було, а відповідач цього аргументу не спростував.

Факт примусового отримання від позивача заяви на звільнення за угодою сторін підтверджується показаннями свідків, які суди попередніх інстанцій проігнорували та до уваги не взяли.

Психологічний тиск на позивача з боку роботодавця та відсутність домовленості щодо розірвання трудового договору за угодою сторін, не враховано судами належним чином, що мало наслідком помилкові висновки щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що рішення судів попередніх інстанцій оскаржується в касаційному порядку в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому відповідно до статті 400 ЦПК України рішення судів у іншій частині не переглядається.

У березні 2021 року від СТВО АФ «Вільне-2002» надійшла заява, в якій викладено клопотання про врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18. На переконання відповідача, встановлені у вказаній справі обставини додатково підтверджують відсутність будь-якого тиску щодо ОСОБА_1 відносно її звільнення з товариства та наявність її реального волевиявлення на припинення трудових відносин на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року вказано, що: підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, зокрема те,

що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 вересня

2019 року у справі № 813/4037/16, від 11 липня 2018 року у справі № 821/761/17 та у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі

№ 6-1269цс16. Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суди встановили, що 10 березня 2006 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу в СТВО АФ «Вільне-2002».

19 липня 2018 року позивач переведена на посаду адміністратора, а 25 червня 2018 року між сторонами укладено договір про індивідуальну матеріальну відповідальність.

Згідно з наказом СТВО АФ «Вільне-2002» від 12 жовтня 2018 року № 147-к/тр адміністратора ОСОБА_1 звільнено за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України та прийнято рішення щодо здійснення певних виплат при звільненні.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України, стала власноруч написана та подана нею заява від 12 жовтня 2018 року про звільнення за угодою сторін, із зазначенням дати звільнення 12 жовтня

2018 року, яку було задоволено відповідачем, після чого сторони підписали угоду про розірвання трудового договору, яка від імені підприємства була підписана ОСОБА_5 та працівником ОСОБА_1 .

Між сторонами виник спір стосовно відсутності волевиявлення у позивача на звільнення за угодою сторін.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником івласником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути укладені як в письмовій такі в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №183/7159/18 (провадження № 61-9167св20) зроблено висновок, що «розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін. ОСОБА_1 подав заяву про звільнення його із займаної посади з 17 жовтня 2018 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України. З урахуванням зазначеного суди, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку про те, що оскільки позивач 17 жовтня 2018 року подав заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено, крім того, позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що власник або уповноважений ним орган не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не мало місця, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильних висновків що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України. Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що написання ним заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском відповідача, є безпідставними, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій».

ОСОБА_1 подала заяву про її звільнення його із займаної посади з 12 жовтня 2018 року, що надавало підстави та зобов`язувало відповідача провести звільнення позивача за згодою сторін, як це передбачено статтею 36 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позову, дійшли правильного висновку про те, що, оскільки позивач 12 жовтня 2018 року подала заяву про звільнення із займаної посади, порушень роботодавцем трудового законодавства при звільненні не встановлено.

Установивши, що звільнення позивача відбулося за угодою сторін та на підставі відповідної заяви позивача про звільнення, а анулювання такої домовленості не відбулось, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли правильних висновків, що звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося з дотриманням вимог пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Доводи позивача про те, що написання нею заяви про звільнення із займаної посади відбулось під тиском відповідача, є необгрунтованими, оскільки вона не надала доказів, які підтверджують здійснення на неї тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій.

Посилаючись на те, що заява про звільнення за угодою сторін була нею написана під тиском відповідача, позивач не навела переконливих доказів і мотивів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до неї роботодавця. Ураховуючи наведене, а також укладену сторонами угоду про розірвання трудового договору, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність позивачем її тверджень про відсутність у неї добровільного волевиявлення на звільнення за угодою сторін.

Верховний Суд зауважує, що позивач не заявляла про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін, хоча мала на це право, чим спростовуються її пояснення про небажання звільнятись.

За таких обставин доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Посилання ОСОБА_1 на висновки судів під час розгляду справи № 183/7156/18 є безпідставними, оскільки позивача у вказаній справі було звільнено на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, тобто обставини у справі, що переглядається, та у справі № 183/7156/18, є різними.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду у судах попередніх інстанцій, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1,3,4,8частини першої статті 411, частиною другоюстатті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Беручи до уваги необхідність врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від від 22 грудня 2020 року у справі №183/7159/18 (провадження № 61-9167св20) після подання касаційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій в оскарженій частині ухвалені з додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірми «Вільне-2002» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Крат