ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2527/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2021 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Сердюковій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Людмила Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Олександр Леонідович, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомості (квартир) частково недійсними із переведенням прав і обов`язків покупця такої нерухомості на позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л., про визнання договорів купівлі-продажу нерухомості (квартир) частково недійсними із переведенням прав і обов`язків покупця такої нерухомості на позивача.

Мотивуючи свої вимоги тим, що 16.04.2005 року між ним ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2013 року розірвано.

Після розірвання шлюбу ним подано до Бориспільського міськрайонного суду Київської області позов про поділ спільного майна подружжя, до вимог яких влючено поділ земельної ділянки, що знаходится в Бориспількому районі Київської області, оскільки під час розірвання шлюбу між ним та дружиною було досягнуто згоди, що він не претендуватиме на дві квартири в АДРЕСА_4 та по АДРЕСА_3 , які придбавались у шлюбі за спільні кошти подружжя, але були оформлені на колишню дружину, а ОСОБА_2 , у свою чергу, сприятиме безперешкодному поділу земельної ділянки.

Однак, його колишня дружина на початку червня 2017 року вказала, що не буде виконувати раніше досягнутих усних домовленостей і вимагатиме максимальної для неї частини поділу земельної ділянки, та коли він нагадав їй про угоду й те, що також може заявити вимоги на половину квартир, вона вказала, що квартири зареєстровані не на неї, а на інших осіб, а тому не входять до складу спільного майна подружжя.

З інформації довідки від 12.06.2017 року Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що трикімнатна квартира АДРЕСА_3 оформлена на матір його колишньої дуржини - ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л.

Також від спільних з колишньою дружиною знайомих йому стало відомо, що однокімнатна квартира АДРЕСА_4 оформлена на матір його колишньої дружини ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А.

Відповідно, лише у червні 2017 року він дізнався про існування договорів купівлі-продажу квартир від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року, в яких покупцем квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_3 зазначена не його колишня дружина ОСОБА_2 , а матір колишньої дружини ОСОБА_3 .

Вважає, що зазначене майно придбавалось саме та виключно подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

При цьому кошти для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 майже в повномі обсязі надавав саме він із власних заощаджень, зароблених ще до одруження, а на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , були використані спільні кошти подружжя.

Натомість матір його колишньої дружини ОСОБА_2 ОСОБА_3 не мала достатніх доходів для придбання вказаної нерухомості та не була спроможна матеріально набути майно за власні кошти.

Оформлення вказаних квартир займалась його колишня дружина, яка весь час запевняла, що оформлення квартир відбулось на її ім`я.

Також у нього правовстановлюючих документів на вказані квартири не було й не має, і про те, що зазначені квартири належали йому та його колишній дружині, як подружжю, знали всі рідні та знайомі.

Як на підставу позовних вимоги посилається на ч.1 ст. 215, ч.1 203 ЦК України, оскільки підставою для недійсності правочину є недодержання вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не повинен суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.5 вказаної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Натомість вважає, що договори від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року було вчинено, однак з порушенням вимог закону в частині покупця, оскільки не були спрямовані на реальне настання правових наслідків для матері ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

Як йому стало відомо, його колишня дружина оформила майно на її матір з метою виведення майна із спільної сумісної власності подружжя.

Однак наслідком таких навмисних дій ОСОБА_2 стало виникнення розбіжностей між волею реального покупця та її зовнішнім проявом, тому договори купівлі-продажу від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року мають бути визнані судом недійсними в частині покупця на підставі ч.ч.1,5 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, як такі, що суперечать закону, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків для матері ОСОБА_2 ОСОБА_3 .

Оскільки зазначені дві квартири придбавались подружжям ОСОБА_1 для себе й за спільні кошти подружжя, а тому реальні наслідки за вказаними договорами купівлі-продажу квартир мають настати саме для цього подружжя.

Статею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

У даному випадку позивач як один із подружжя вправі захистити свої права шляхом подання позову про переведення на нього прав та обов`язків покупця за вказаними договорами купівлі-продажу квартир.

При цьому позивач як один із подружжя вправі захищати свої права шляхом подання позову про переведення на нього прав та обов`язків позивача за договорами купівлі-продажу від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року, що узгоджує із правовою позицією ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.04.2015 року та від 18.11.2015 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 25 липня 2017 року (а.с. 167 том 1), позовні вимоги у редакції від 19 грудня 2019 року (а.с. 198 - 199 том 3), підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: визнатидоговір купівлі-продажу квартири, посвідчений 07.06.2005 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А., та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 3667, недійсним в частині покупця ОСОБА_3 , та перевести права та обов`язки покупця за договором на позивача, а також визнатидоговір купівлі-продажу квартири, посвідчений 01.03.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляром О.М., та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 883, недійсним в частині покупця ОСОБА_3 , та перевести права та обов`язки покупця за договором на позивача.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 27 листопада 2019 року (а.с. 152-154 том 3), позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю, а також просили згідно ст. 267 ЦК України застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, вважаючи, що відповідачем з неповажних причин пропущений такий строк щодо оспорюваних договорів від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року.

Водночас, уточнили, що подана ОСОБА_2 заява про застосування строку позовної давності стосується не підстави застосування судом строку позовної давності, оскільки вважає, що вимоги позивача є вцілому необгрунованими, а звернення уваги суду на той строк, який пропущений позивачем з неповажних причин, який перевищує в 3 - 4 рази, оскільки сам позивач визнає, що особисто був присутнім під час укладення обох осороюваних договорів у нотаріуса, а відтак був достойменно обізнаний про особу покупця таких договорів.

ОСОБА_2 вважає, що відповідач 16.01.2017 року, звернувшись до Бориспільського міськрайонного суду Київської області із позовом про поділ майна подружжя, а саме про поділ земельної ділянки площею 0, 1500 га, яка розташана в с. Петровське Броварського району, визнав, що майно, яке є спільним сумісним майном подружжя, є лише вказана земельна ділянка, й лише згодом, після подачі даного позову, збільшив позовні вимоги щодо поділу майна подружжя, включивши до майна зазначені дві квартир, й за вимог такого позову квартиру АДРЕСА_3 просив залишити їй, а земельну ділянку та квартиру АДРЕСА_4 - йому.

На її переконання позивачем не надано належних доказів про фінасову спроможність подружжя ОСОБА_1 придбати квартири за оспорбюваними договорами, а його посилання на отримання грошей у позику 01.06.2005 року в сумі 42 000 доларів США від ОСОБА_9 є недійсним правочином, оскільки за час шлюбу з позивачем вона не надавала свою згоду як дружина про укладення договору позики.

Також спростовує фінасову спроможність подружжя придбати квартири за оспорюваними договорами тим, що за час шлюбу подружжя не мало достатніх коштів для придбання дороговартісного майна, що підтверджується тим, що таке майно придбавалось виключно у кредит, до прикладу наводить придбання автомобіля.

Вважає, що на час укладення оспорюваних договорів сім`я знала, хто є дійсним покупцем квартир за оспорюваними договорами - це її матір, й лише за доброї волі якої вони проживали у квартирах, придбачених її матір`ю.

Зазначає, що вона у матері є єдиною дочкою, матір має вищу сільськогосподарську освіту, її батьки завжди були платоспроможними, після смерті батька, її матір успадкувала майно батька, володіє нерухомим майном, має у власності земельну ділянку, на якій займалась садівництвом, сезонно реалізовувала вирощену власну продукцію - саджанці троянд, фрукторі кущі та дерева, мала значні статки, що дозволило їй придбати дві квартири.

Звертає увагу суду на покази самого позивача, який визнав факт того, що був особисто присутнім під час укладення оспорюваних договорів у нотаріуса, ознайомлювався зі змістом договорів купівлі-продажу, а тому просить критично ставитися до позиції позивача про те, що він лише у червні 2017 року дізнався про те, що квартири оформлені на її матір.

Вказує, що сім`я спочатку жила разом з її матір`ю у квартирі АДРЕСА_4 з червня 2005 року по 2011 рік, а потім у квартирі АДРЕСА_3 по серпень 2012 року.

У квитанціях про оплату комунальних послуг за квартири були зазначені прізвище та ініціали її матері ОСОБА_10 , як власниці квартир, відповідно відповідач не міг не бачити платіжні квитанції та не знати хто є власником таких квартир.

Коли вони одружились, власного житла не мали, вона є єдиною дочкою у батьків. Матір піклувалась про неї, як єдину дочку, знаючи, що вона з чоловіком не мають житла, прийняла рішення придбати однокімнатну квартиру й дозволила їм як молодому подружжю проживати у придбаній квартирі.

Просить надати оцінку пропуску позивачем строку позовної давності.

Відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позов від 27.01.2020 року (а.с. 210-207). Доводи відзиву зводяться до вказаних аргументів, за яким просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

У доповнення до відзиву позивач надає копії позовів, поданих позивачем до неї про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя, а також копії процесуальних рішень по вказаним провадженням.

Просить звернути увагу й на той фактор, що позивач вказує, що він мав фінансову спроможність придбати дві квартири, натомість за своїм фінансовим становищем позивач оскаржував судові рішення про стягнення з нього аліментів до Верховного Суду, вважаючи, що не має фінансових можливостей сплачувати аліменти на утримання дитини.

Також ОСОБА_2 надано заперечення на відповідь на відзив (а.с. 138 - 144 том 3), у якому вказує, що дві квартири було набуто на підставі нотаріально посвідчених договорів без порушень законодавства в частині покупця, оскільки реальне настання правових наслідків було спрямовано на набуття права власності за спірними договорами саме покупцем ОСОБА_3 . У момент вчення правочину (договорів) ОСОБА_3 були дотримані всі вимоги законодавства та правочини були спрямовані на реальне настання правових наслідків, ОСОБА_3 отримала у власність набуті нею квартири.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Алієв Г.З. - огли, діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 03.12.2019 року (а.с. 155 - 156 том 3), позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за необґрунтованістю. Вважаючи, що підстав для визнання договорів купівлі-продажу квартир в частині покупця немає, оскільки позивач не довів вимоги за позовом про те, що саме сім`я ОСОБА_1 була покупцем за оспорюваними договорами, водночас відповідачем ОСОБА_3 спростовані доводи позивача про неплатоспроможність ОСОБА_3 придбати дві квартири за її власні кошти, адже вона володіє земельною ділянкою, є фахівцем за освітою у сільськогосподарській галузі, професійно займалась садівництвом, вирощувала кущі троянд, інші плодові кущі та дерева на належній їй земельній ділянці, реалізовувала вирощену продукцію, мала високий сезонний заробіток, окрім того, володіла іншою нерухомістю - квартирою, яку вона продала задля придбання спірних квартир, здавала в оренду придбану нею квартиру, що підтвердженого договорами, володіє іншим нерухомим майном у порядку спадкування тощо.

Вказує, що спочатку ОСОБА_3 придбала за власні заощадження 07.06.2005 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 й дозволила молодому подружжю ОСОБА_1 проживати у її квартирі, у якій також й вона мешкала поза виключенням весняно - осіннього сезону, де в цей період жила у власному будинку в селі, займалась улюбленою справою - вирощуванням саджанців, а потім їх реалізовувала, й лишу у зимовий період жила у спірній квартирі, й оскільки у 2009 році народився онук, у придбаній нею однокімнатній квартирі площею 35,8 кв м, де проживали троє дорослих та одна дитина, була мало місця, вона прийняла рішення покращити свої житлові умови, маючи власні заощадження, отримані гроші за позикою, та з продажу квартири у м. Чергігові, вона придбала 01.03.2011 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 з метою залишити дві квартири дочці та онуку.

Доводи позивача про те, що отримувані доходи вона не оподатковувала, простовує тим, що чинном законодавством не було передбачено сплачувати громадянам, які не зареєстровані як фізичні особи - підприємці податки з прибутку, отримані з садівництва та городництва. Вона такого статусу не мала, а тому податки не сплачувала. Те, що вона отримувала доходи від садівництва, також підтверджує квитанціями про обмін валют, що вказує на те, що вона збирала гроші для придбання майна.

Позивачем надано відповідь на відзив, у якому вважає не обгрутнованими доводи відповідача про достатню фінансову спроможність ОСОБА_3 придбати дві квартири, вважаючи, що з доходу від садівництва не можна придбати дві квартири.

Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Л.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л., які були залучені до участі по справі за ініціативи суду ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 січня 2020 року (а.с. 239 - 240 том 3),в судове засідання повторно не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду).

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л. звернувся до суду із заявою від 02.03.2020 року про розгляд справи за його відсутності та прийняття рішення згідно чинного законодавства (а.с. 245 «а» том 3).

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відзив на позов третіми особами не надано.

Судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третіх осіб, на підставі наявних у справі доказів, та за погодженням сторін й третіх осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчим судовим засіданням.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застухавши свідчення свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 шляхом відтворення звукозапису (а.с. 209 - 216 том 3), суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Предметом спору по даній справі є визнання договорів купівлі-продажу квартир частково недійсними із переведенням прав і обов`язків покупця на позивача, й при вирішенні якого суд виходить із такого.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

За умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не за зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, удаваною угодою, що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої та за її кошти було придбано майно.

Згідно ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна особа повинна ті обстанини, на які вона посилається, як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Й за наслідками розгляду цієї справи суд вважає, що позивач не довів своїх вимог, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів того, що оспорювані ним договори купівлі-продажу є недійсними в частині покупця і квартири придбані саме за кошти покупця, який не зазначений у оспорюваних договорах, як дійсний покупець.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.2005 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2013 року, яке набуло чинності, розірвано.

Ініціатором розірвання шлюбу був ОСОБА_1 (а.с. 89 том 2).

Цим рішенням встановлено, що сторони припинили ведення спільного господарства з жовтня 2012 року.

07.06.2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 був укдадений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотарівального округу Макаренко Л.А. договір купівлі - продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 35, 80 кв м, житловою площею 17, 80 кв м, за ціною 210 000 грн., що еквівалентно 42 000 доларів США, й право власності на квартиру зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ОСОБА_3 , відомості про право власності записано у реєстрову книгу за реєстровим № 3589 (а.с.169, 170, 171 том 1).

01.03.2011 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_3 був укдадений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотарівального округу Скляр О.Л. договір купівлі - продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 78, 50 кв м, житловою площею 43, 80 кв м, за ціною 729 993 грн., що еквівалентно 92 000 доларів США, й право власності на квартиру зареєстровано Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна на ОСОБА_3 , відомості про право власності записано у реєстрову книгу за реєстровим № 4448 (а.с.172, 173, 174 том 1).

Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом (ч.4 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст. 230 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач вказує, що договір від 07.06.2005 року та договір від 01.03.2011 року хоча й були укладені, однак з порушенням вимог закону в частині покупця, оскільки такі договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків для ОСОБА_3 (матері ОСОБА_2 ), оскільки ОСОБА_3 не була дійсним покупцем з тієї підстави, що такі квартири придбавались за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 , які є дійсними покупцями.

Однак, на думку позивача, наслідком навмисних дій ОСОБА_2 стало виникнення розбіжностей між волею реального покупця та її зовнішнім проявом, тому договори купівлі-продажу від 07.06.2005 року та від 01.03.2011 року мають бути визнані судом недійсними в частині покупця на підставі ч.ч.1,3, 5 ст. 203 та ч.1 ст. 215 ЦК України, як такі, що суперечать закону, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків для матері ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .

Надаючи оцінку доводам позивача, суд критичної оцінює такі доводи, й за встановлених правовідносин та наданих позивачем доказів у їх сукупності, вимоги позивача не підтверджені належними доказами.

Так, як вбачається із матеріав справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.04.2005 року, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2013 року розірвано, тобто загальним строком 8 років.

Дійсно, в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_20 матір`ю ОСОБА_2 ОСОБА_3 придбано дві квартири, серед яких 07.06.2005 року однокімнатна квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 35, 80 кв м, житловою площею 17, 80 кв м, за ціною 210 000 грн., що еквівалентно 42 000 доларів США, тобто така квартира набута ОСОБА_3 за півтора місяця після укладення подружжям ОСОБА_1 шлюбу, й за відсутності належних та допустимих доказів про те, що подружжя ОСОБА_1 , пребуваючи у шлюбі півтора місця, набули (мали) фінасову спроможність придбати таку квартиру, як вказує позивач, матеріали справи не містять та в ході розгляду якої не доповнені.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що кошти для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 майже в повномі обсязі надав саме позивач із власних заощаджень, оскільки доказів цьому позивач не надав, та в ході розгляду справи вказав, що на придбання квартири гроші отримав від ОСОБА_9 01.06.2005 року у позику, тобто у період шлюбу, що вказує на неузгодженість та суперечність позиції позивача.

Посилання позивача про те, що ним отримано у борг 42 000 доларів США 01.06.2005 року від ОСОБА_9 згідно розписки (а.с. 44 том 3) для придбання однокімнатної квартири АДРЕСА_4 07.06.2005 року, суд критично оцінює, оскільки такий правочин не є доказом використання вказаних коштів для придбання вказаної квартири, тобто за його цільовим призначенням.

Окрім того, цей доказ спростовується відповідачкою ОСОБА_2 , яка вказує, що вона згідно ст. 65 СК України не надавала свою згоду як дружина ОСОБА_1 на укладення договору позики.

Так, відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За також підстав суд критично оцінює свідчення свідка ОСОБА_18 , який хоча й підтвердив надання позивачу у позику грошових котів в сумі 42 000 доларів США, проте з урахуванням оцінки таких доказів у їх сукупності, суд критично оцінює такі свідчення.

Водночас, з урахуванням наданої оцінки доказів позивача, а також проміжку часу перебування подружжям ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) у шлюбі - з 16.04.2005 року й дати придбання квартири 07.06.2005 року, що становить неповних півтора місяці, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів, що подружжя мало фінасові ресурси (можливості) для придбання квартири АДРЕСА_4 , а тому очевидно що вказана квартира не могла бути придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а відповідно бути доказом того, що ОСОБА_3 , як вважає позивач, не є дійсним покупцем такої квартири.

Також не заслуговує на увагу доводи позивача про надані ним виписки про фінансово-гоподарську діяльність (доходи) очолюватого ним як керівником ТОВ «А.С.АЙ.Пневмака» за період з січня 2005 року по грудень 2011 року доходи у загальній сумі 16 061 003 грн. 36 коп., оскільки відомості про фінансово-господарську діяльність товариства з обмеженою відповідальність, зважаючи на його організаційно - правову форму, вказує лише на таку діяльність юридичної особи, а не позивача як найманого працівника (а.с. 29 - 31, 32, 33 том 3).

Окрім того, суд критично оцінює надану позивачем довідку про обіги грошових коштів ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця згідно інформації ПАТ «Приватбанк» за відкритим рахунком за аналогічний період в загальній сумі 1 654 866 грн. 23 коп., оскільки така інформація вказує лише на обіг грошових коштів по відкритому позивачем рахунку як фізичної особи - підприємця, відповідно такі кошти не вказують на особисті доходи позивача (а.с. 34 - 36 том 3).

Інші доводи позивача про те, що ним робився ремонт у квартирі, придбавались вікна для набутої у 2011 році квартири АДРЕСА_3 , не вказують на той факт, що позивач приймав участь у придбанні такої квартири (а.с. 58 - 60 том 3), а лише вказують на його учать в облаштуванні житла, яким він користувався, що сторонами визнається й не спростовується.

Також встановлено, й цей факт визнається та не простовується позивачем, що позивач ніколи не був зареєстрований у жодній із набутих ОСОБА_3 квартирах, що також підтверджується відомостями про його місце реєстрації згідно паспорта громадянина України, позивач має інше місце реєстрації, що хоча й не прямо, а опосередковано вказує на той фактор, що позивач не мав відношення в межах реєстрації до картир набутих ОСОБА_3 .

Розписки, надані позивачем позичальнику ОСОБА_21 про отримання ОСОБА_1 у позику 7 500 доларів США в рахунок автомобіля «Рено» (а.с. 46 том 3), а також укладені ОСОБА_1 кредитний договір від 11.06.2004 року на суму 9 116 долярів США (а.с. 67 - 73 том 3), договір застави транспортного засобу (а.с. 74 - 75 том 3), рішення Господарського суду м. Києва щодо ТОВ «А.С.АЙ.Пневмака» (а.с. 1 - 14 том 3), ухвала суду по справі про стягнення з позивача заборгованості за кредимтним догвором, вказують на те, що подружжя не мало достатніх коштів на придбання як квартири АДРЕСА_4 07.06.2005 року за ціною 210 000 грн., що еквівалентно 42 000 доларів США, так й 01.03.2011 року квартири АДРЕСА_3 за ціною 729 993 грн., що еквівалентно 92 000 доларів США (а.с.169, 170, 171, 172, 173, 174 том 1).

Відповідно підстав вважати, що однокімнатна квартира АДРЕСА_4 07.06.2005 року й трикімнатнаквартира АДРЕСА_3 01.03.2011 року,набуті ОСОБА_22 , не можуть вважатися майном, набутим подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Що стосується наданих показів свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , то такі свідчення не є прямими свідченнями про факти, оскільки кожен із свідків пояснив про те, що їм було відомо про те, хто, на їх думку, придбавав квартири, а тому суд критичної сприймає такі свідчення, які отримані свідками зі слів сторін, та які не можуть бути покладені в основу рішення.

При цьому свідок ОСОБА_11 вказав, що він був продавцем однокімнатної квартири АДРЕСА_4 07.06.2005 року, й знає ОСОБА_3 як покупця вказаної квартири, гроші за квартиру на укладенні договору передала йому як продавцю саме ОСОБА_3 як покупець.

Також цей свідок вказав, що на укладенні договору був присутній позивач.

В судовому засіданні позивач вказав, що саме він сплачував кошти за придбання квартир, будучи присутнім під час укладення договорів у приміщенні нотаріуса, тримаючи у себе гроші, а потім передаваав їх продавцю, як у випадку придбання квартири 07.06.2005 року, так й 01.03.2011 року, водночас доказів цьому не надав, й така позиція спростована свідченням свідка ОСОБА_11 в межах оскарження договору від 07.06.2005 року.

На спростування доводів позивача відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначили, що саме ОСОБА_3 придбані дві квартири за її власні кошти, адже вона володіла земельною ділянкою, є фахівцем за освітою у сільськогосподарській галузі, займалась професійно садівництвом, вирощувала кущі троянд, інші плодові кущі та дерева на належній їй земельній ділянці, реалізовувала вирощену продукцію, мала високий сезонний заробіток, окрім того, володіла іншою нерухомістю - квартирою, яку вона продала задля придбання спірної квартири у 2011 році.

ОСОБА_3 вказує, що спочатку вона придбала за власні заощадження 07.06.2005 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 та дозволила молодому подружжю проживати у її квартирі, у якій також й вона мешкала поза виключенням весняно - осіннього сезону, де в цей період жила у власному будинку в селі, займалась вирощуванням саджанців, а потім їх реалізовувала, й лишу у зимовий період жила у спірній квартирі, й оскільки у 2009 році народився онук, у придбаній нею однокімнатній квартирі площею 35,8 кв м, де проживали троє дорослих та одна дитина, була мало місця, вона прийняла рішення покращити свої житлові умови, маючи власні заощадження та отримані за позикою гроші, а також гроші за продану квартиру у м. Чернігові, вона придбала 01.03.2011 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 з метою залишити ці квартир дочці та онуку, сім`я ОСОБА_1 їй не надавала майнову допомогу у придбанні квартир.

Доводи позивача про те, що отримувані доходи позивач не оподатковувала, простовує тим, що чинном законодавством не було передбачено сплачувати громадянам, які не зареєстровані як фізичні особи - підприємці податки з прибутку, отримані з садівництва та городництва.

Такого статусу ОСОБА_3 не мала, а тому податки не сплачувала, відповідно докази про доходи з власного садівництва не має. Окрім того, зважаючи на площу земельної ділянки, податкове законодавство не зобов"язувало її справчувати податки.

Зважаючи на встановлений факт фінансової неспроможності подружжя ОСОБА_1 придбати за власні кошти за оспорюваними договорами квартири, доводи ОСОБА_3 про її достатній фінансовий стан, який дозволяв їй придбати у 2005 році та у 2011 році квартири, відповідно бути покупцем оспорюваних договорів квартир, підтверджується наданими доказами.

Так, відповідно до довідки виданої виконавчим комітетом Обмачівської сільської ради від 25.07.2017 року зазначено, що ОСОБА_3 в АДРЕСА_5 має земельну ділянку, де з 1995 року по 2013 роки вирощувала кущі троянд, плодових кущів та дерев (а.с. 57 том 1), Акт про вирощування ОСОБА_3 кущів троянд, плодових кущів та дерев (а.с. 58 том 1), договір реалізації товарів від 29.07.2009 року, із якого вбачається, що ОСОБА_24 реалізовувавала кущі троянд, плодових кущів та дерев (а.с. 59 - 62, 63 - 64, 65).

Договір від 11.04.2013 року оренди квартири АДРЕСА_4 , укладений між ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_25 , а також довіреність від 29.10.2005 року (а.с. 135 том 1), вказує на те, що ОСОБА_3 розпоряджалась належною їй на праві власності квартирою (а.с. 66 том 1).

ОСОБА_3 на підтвердження майного стану надала квитанції про обмін валюти (валютно-обмінні операції) (а.с. 115 - 119 том 1), договір купівлі-продажу квартири від 19.09.2011 року у м. Чернігові (а.с. 130-131 том 1), договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17.03.2015 року (а.с. 132 том 1), розписка про отримання в борг грошових коштів від 27.02.2011 року та поверення боргу (а.с. 133).

З урахуванням викладеного, положення ст. 655 ЦК України, положеннями ч.1 ст. 215, ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, за обставин вирішення цього спору, той факт, що позивач як особа, який діяв в інтересах сім`ї ОСОБА_1 , був дійсним покупцем 07.06.2005 року квартири АДРЕСА_4 й 01.03.2011 рокуквартири АДРЕСА_3 , а не ОСОБА_3 , суд не встановив, а відтак правових підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартир в частині, що стосуються покупця ОСОБА_3 , немає, як й немає підстав за цим наслідком переводити права та обов`язки покупця ОСОБА_3 на позивача, оскільки позивач не довів, що за рахунок коштів сім`ї ОСОБА_1 і для яких фактично укладалися оспорювані договори.

Також, суд критично оцінює вимоги позивача, який просить перевести права та обов`язки покупця лише на нього без урахування прав ОСОБА_2 , при цьому у позові визнає, що кватири придбавались за спільні кошти подружжя, що вказує на неузгодженість позиції такого позивача.

Враховуючи наведене, за таких правових підстав, наданих позивачем доказів, а також доказів, наданих відповідачем на спростування позовних вимоги позивача, суд вважає, що вимогипозивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені.

Суд не застосовує за заявою відповідача ОСОБА_2 строк позовної давності з підстав необґрунтованості позивачем позовних вимоги.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6

Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати (судовий збір) покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі вищевикладеного, ст.ст.203, 215, 655 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Макаренко Людмила Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скляр Олександр Леонідович, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомості (квартир) частково недійсними із переведенням прав і обов`язків покупця такої нерухомості на позивача, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Однак відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система починає функціонувати через 90 днів з дня опублікування Державною судовою адміністрацією України у газеті «Голос України» та на веб-порталі судової влади оголошення про створення та забезпечення функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Згідно ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Отже, строки оскарження судових рішень в апеляційному порядку складають 30 календарних днів - для рішень і 15 календарних днів - для ухвал, однак апеляційна скарга подається за старими правилами - через суд першої інстанції.

СУДДЯ: