КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9617/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року місто Київ

справа №758/4906/15-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Невідомої Т.О., Іванової І.В.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання шлюбного договору недійсним, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

визнати 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_1 ;

в порядку поділу майна подружжя виділити йому у власність 1/4 частину вказаного будинку;

в порядку ст.120 ЗК України визнати за ним право власності на 1/4 частину земельної ділянки за кадастровим номером :85:154:0012, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилалася на те, що з 06 травня 2006 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Зазначав, що з 2005 року ще до реєстрації шлюбу вони разом, як подружжя почали мешкати у будинку АДРЕСА_1 , який на той момент належавматері відповідача ОСОБА_3 .

Вказував, що вперіод з 2005 року до 2008 року у будинку проводився капітальний ремонт, а в 2006 року добудовано другий поверх спільними зусиллями, як фінансовими так і фізичними його сім`ї та сестри його дружини ОСОБА_5 .

Посилався на те, що 14червня 2010 року ОСОБА_3 , як титульна власниця ввела в експлуатацію добудовану частину будинку.

Зазначав, що 16березня 2011 року ОСОБА_3 подарувала спірний житловий будинок та земельну ділянку на користь доньок ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в рівних долях по 1/2 частині.

Вказував, що так як його дружина усвідомлювала його вагомий вклад в будівництво та ремонт вказаного будинку, 29 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, за умовами якого все майно, яке належить кожному із них, набуте за час шлюбу, в тому числі шляхом дарування та спадкування, є їхньою спільною сумісною власністю.

Зазначав, що вподальшому відносини між ним та ОСОБА_1 погіршилися, а тому він звернувся до ОСОБА_1 з вимогою щодо поділу майна подружжя, однак отримав відмову.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати шлюбний договір від 29 квітня 2011 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Макаренко Н.О. недійсним.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вказаний договір було нею укладено під впливом тяжкої для неї обставини, на вкрай невигідних умовах, оскільки вона у той період була вагітна і боялася, що ОСОБА_2 у випадку неукладення договору розірве з нею стосунки і майбутня дитина залишиться без батька.

Зазначала, що спірний шлюбний договір суперечить законодавству - ч.4 ст.93 СК України, оскільки на підставі шлюбного договору неможливий перехід права власності на майно, право на яке підлягає державній реєстрації, а відтак, це є підставою для визнання його недійсним.

У вересні 2016 року з аналогічних підстав третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просила визнати шлюбний договір від 29 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Макаренко Н.О. недійсним.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона є співвласником спірного будинку та земельної ділянки, а майнові прав на будинок та земельну ділянку не могли бути предметом шлюбного договору, оскільки право на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Вказувала, що оскільки вона є співвласником нерухомого майна, то укладення договорів, предметом якого були спірні будинок та земельна ділянка, було можливе лише після виділу в натурі або встановлення порядку користування будинком та ділянкою.

Зазначала, що оскільки шлюбний договір порушує її права як співвласника, просила визнати його недійсним.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року позови ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 об`єднані в одне провадження.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року у задоволенні позовів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 відмовлено.

Частково не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, неправильне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійснимскасувати та ухвалити в частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що суд першої інстанції не надав оцінки доказам та аргументам які були викладені нею в позовній заяві, а саме тому, що шлюбний договір від 29 квітня 2011 року є недійсним через невідповідність волі та волевиявлення особи при укладенні договору (ч.3 ст.203 ЦК України «волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі»). Оскільки такий договір було вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, такий договір є недійсним в сенсі ст.233 ЦК України.

Вказувала, що судом не надано оцінки письмовим доказам, на які вона посилалася в своїй позовній заяві, зокрема медичній довідці від 20 квітня 2011 року, яка свідчить про вагітність ОСОБА_1 та підтверджує те, що договір було вчинено під впливом тяжкої обставини.

Зазначала, що шлюбний договір суперечить діючому законодавству ч.ч.4, 5 ст.93 СК України: на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Посилалася на те, що судом першої інстанції не надано оцінки тому, що вона ніколи не мала наміру позбутися нерухомого майна, яке їй належало, оскільки на момент укладення шлюбного договору це майно було єдиним, що належало їй на праві приватної власності (згідно ч.1 п.2 ст.57 СК України), а іншого майна вона не мала.

Вказувала, що суд не врахував та не надав оцінки тому, що шлюбний договір значно погіршувавїї майновий стан, як сторони за шлюбним договором, за рахунок покращення майнового стану ОСОБА_6 , який отримав у спільну сумісну власність її майно, побудоване її батьками та сестрою.

Зазначала, що суд не застосував до спірних правовідносин норми ч.4 ст.93 СК України про те, що шлюбний договір не може ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище та не надавоцінки тому, що шлюбний договір містить ознаки удаваності, адже визнання за ОСОБА_2 , на підставі такої угоди, в подальшому права власності на 1/4 частину у спільному майні (1/2 від належної їй частки у спільному майні) вказує на те, що метою укладення шлюбного договору в дійсності було не вирішення майнових та інших питань між подружжям та з приводу сімейного майна, а «обхід» в такий спосіб прав інших співвласників, які заперечували проти збільшення кола (складу) співвласників спільного майна.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити з вказаних підстав.

Представник третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 - ОСОБА_8 , представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_9 доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності ОСОБА_1 , укладеним шлюбним договором на момент вирішення спору в суді не порушене.

Проте колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 травня 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на те, що як подружжя вона з чоловіком жити у її батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначала, що з часом відносини з чоловіком погіршилися. В 2011 році вона дізналася, що вагітна. Вказувала, що про вагітність вона розповіла матері, але було багато питань та сумнівів, що її шлюб можна зберегти. А тому мати вирішила допомогти та подарувала їй та її сестрі в рівних частках будинок та земельну ділянку.

Відповідно до договору дарування житлового будинку від 16 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана), ОСОБА_1 (обдаровувана) дарувальник безоплатно передала у власність, а обдаровувані прийняли в дар в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування земельної ділянки від 16 березня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровувана), ОСОБА_1 (обдаровувана) дарувальник безоплатно передала у власність, а обдаровувані прийняли в дар в рівних земельну ділянку АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0551 га, кадастровий номер :85:154:0012.

29 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Макаренко В.М.

Відповідно до п.ІІ.2 шлюбного договору спільною сумісною власністю подружжя є:

а) майно (в тому числі грошові кошти), набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу;

б) будь яка річ, набута за час шлюбу;

в) будь-які майнові права, набуті за час шлюбу;

г) майно (в тому числі грошові кошти), набуті чоловіком або дружиною за час шлюбу, на підставі договору дарування або у порядку спадкування, майно (речі, майнові права), передане кожним з подружжя, із майна, що є нашою особистою приватною власністю, за умови нотаріального посвідчення угоди про таку передачу;

д) майно набуте чоловіком або дружиною за час шлюбу на кошти, що належать кожному із нас особисто;

є) майно (в тому числі/або грошові кошти), отримані чоловіком або дружиною на відшкодування збитків, страхові виплати;

ж) дохід, що приноситимуть будь-які речі;

з) речі індивідуального користування, у тому числі коштовності, що придбані кожному з подружжя;

і) речі професійних занять, придбані за час шлюбу для одного з подружжя.

У абзаці 2 п.ІІІ шлюбного договору сторони визначили, що все майно, що за законом та відповідно до умов цього договору є їх спільною сумісною власністю має бути поділено згідно з вимогами СК України (тобто, в рівних частках кожному з подружжя).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 як на підставу недійсності шлюбного договору посилалася на те, що він був укладений під впливом тяжкої обставини (вагітність та загроза виховання дитини поза шлюбом, без батька) та на вкрай невигідних умовах, що відповідно до ст.233 ЦК України дає підстави визнати його недійсним.

Зазначала, що оскаржуваний договір ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище та шлюбний договір суперечить діючому законодавству ч.ч.4, 5 ст.93 СК України, оскільки на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України встановлено, що сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір, в тому числі шлюбний договір, насамперед, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає зі змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься відсилання й у статті 103 СК України.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК Україниправочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним, на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.

Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов'язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Також, відповідно до положень статті 97 СК України у шлюбному договорі сторони можуть визначити відмінний від загальних положень сімейного законодавства правовий режим майна, визначених статтею 57 (щодо майна, яке є особистою приватною власністю дружини, чоловіка), статтею 60 (правовий режим майна набутого подружжям у шлюбі), статтею 70 (щодо розміру часток подружжя при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя), статті 71 (щодо способів та порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя).

Зокрема сторони у шлюбному договорі можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України, і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них, або включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Отже істотними обставинами, які підлягають встановленню при вирішенні зазначеного спору, є з'ясування чи було вільне волевиявлення сторін при укладенні шлюбного договору щодо включенням до нього тих чи інших його умов, чи вчинення правочину, як зазначала позивач, відбулося під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження того, що договір укладався під впливом тяжкої обставини, ОСОБА_1 надала довідку з Олександрівської клінічної лікарні від 20 квітня 2011 року №656, в якій зазначено висновок: вагітність маткова 8 нед.

Разом з тим, вказана довідка не є належним доказомтого, що оспорюваний шлюбний договір укладений під впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини та на вкрай невигідних для неї умовах. ОСОБА_1 , яка оспорює правочин, мала б довести, що за відсутності тяжкої обставини (вагітності), про яку зазначає ОСОБА_1 правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що оспорюваний правочин ставить її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Визначення «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжите у частині четвертій статті 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, тобто сторона позивача повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і ці докази повинні бути оцінені судом відповідно до норм цивільного процесуального права.

Аналогічний правовий висновок сформовано Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року у справі № 6-230цс14.

На обгрунтовування вимог про визнання шлюбного договору недійсним з підстав того, що його умови ставлять її у надзвичайно невигідне матеріальне становище, ОСОБА_1 , фактично не оспорюючи порядок поділу майна між подружжям, посилалася на те, що після укладення шлюбного договору тільки вона наділяла ОСОБА_2 майном - половиною свого особистого майна (єдиного житла), не отримавши від відповідача взагалі ніякого майна у власність в порядку переходу особистої власності в спільну сумісну власність подружжя.

Як вбачається з оспорюваного шлюбного договору, ним врегульовано майнові відносини між подружжям, вони містять однакові умови для сторін.

При цьому, будь-яких належних доказів на підтвердження того, що укладення шлюбного договору ставить ОСОБА_1 у надзвичайно невигідне матеріальне становище, останньою надано не було.

Частиною п`ятою статті 93 СК України передбачено, що за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Як вбачається з п.V.6 шлюбного договору - про зміст прав та обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину (в тому числі, але не обмежуючись ст.ст.215-236, 319 ЦК України, ст.ст. 57-74, 92-103 СК України) учасникам правочину, нотаріусом роз`яснено.

У п.ІІ.3 вказаного договору сторони визначили, що укладення правочинів щодо такого майна потребує надання нотаріально засвідченої згоди другого з подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюбний договір суперечить діючому законодавству - ч.ч.4, 5 ст.93 СК України, так як на підставі шлюбного договору неможливий перехід до одного з подружжя права власності на нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації, колегія суддів відхиляє, оскільки за укладеним між сторонами шлюбним договором закріплено виключно умови щодо прав кожного з подружжя на майно та не передбачена перереєстрація нерухомого майна та укладення цивільно-правових угод на його виконання.

Отже, умови шлюбного договору містять взаємні права та обов'язки сторін, при укладенні сторони були попередньо ознайомлені з наслідками вчинюваної нотаріальної дії, в тому числі з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності угод, розуміли значення та умови цього правочину, його правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при його укладенні.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зазначений шлюбний договір не суперечить частині 5 статті 93 СК України.

До подібних за змістом правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові 01 вересня 2020 року справі №626/2014/17-ц.

Доводи апеляційної скарги про те, що шлюбний договір містить ознаки удаваності, адже визнання за ОСОБА_2 , на підставі такої угоди, в подальшому права власності на 1/4 частину у спільному майні (1/2 від належної їй частки у спільному майні) вказує на те, що метою укладення шлюбного договору в дійсності було не вирішення майнових та інших питань між подружжям та з приводу сімейного майна, а «обхід» в такий спосіб прав інших співвласників, які заперечували проти збільшення кола (складу) співвласників спільного майна колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 , звертаючись з даним позовом не обґрунтовувала його вказаними доводами.

Крім того, як вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02жовтня 2020 року право власності на житловийбудинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :85:154:0012, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано в рівних частках за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Підстава для державної реєстрації: договір про розподіл спільного майна, серія та номер 1172, виданий 02 жовтня 2020 року, видавник: приватний нотаріус КМНО Кисельова О.В.

При цьому, у судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 пояснила, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 16 березня 2011 року, укладені між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 були розірвані.

Суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Проте, колегія суддів не погоджується з мотивуванням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки як вбачається з вищевикладеного, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання шлюбного договору недійсним слід відмовити, у зв`язку з його недоведеністю.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у суді першої інстанції подав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, а відтак заява про застосування строків позовної давності, застосуванню не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання шлюбного договору недійсним змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2021 року.

Головуючий:

Судді: