Справа № 760/6641/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Козирського Є.С.

при секретарі Лисенко О.Д.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача відділу ДВС Захарової Б.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування позов зазначив, що 07.11.2014 року він отримав постанову відділу ДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14 червня 2013 року яка була винесена при примусовому виконання виконавчого листа № 2-5099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 23878,95 грн., в рамках виконавчого провадження. В порушення вимог п.4 ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем не було надано копії постанови про арешт майна боржника та не надіслано не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Дана постанова була винесена з письмової заяви ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 . Дана дія державного виконавця визнана незаконною, а опис й арешт земельної ділянки помилковими і безпідставними, оскільки ОСОБА_1 позивач по справі не був боржником згідно виконавчого листа №2-5099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 23878,95 грн.

02.12.2014 року. ОСОБА_1 подав позов до Овідіопольського районного суду Одеської області про зняття арешту з майна (справа №509/5200/14-ц). 27.07.2016 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області відмовлено в задоволенні позову. 05.08.2016 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу до Апеляційного суду Одеської області. 18.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Одеської області скасовано рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.07.2016 року.

21 червня 2018 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду винесла постанову щодо залишення без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 08.11.2016 року.

Також зазначає, що під час розгляду справи №509/5200/14-ц паралельно відповідачем у березні 2015 року було подано позов до Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/1922/15) про визнання незаконними дій державного реєстратора прав на нерухоме майно та скасування державної реєстрації. 02.05.2018 року Постановою колегії суддів Касаційного адміністративного Верховного Суду України було залишено без змін Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2015 року по справі №815/1922/15: дії державного реєстратора прав на нерухоме майно були визнані незаконно та скасовано державну реєстрацію прав власності на майно ОСОБА_1 , а саме: на 1/1 земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_1 .

Після отримання рішення Верховного суду по справі №509/5200/14-ц , він звернувся для реєстрації свого майна до відповідної державної установи, але йому було відмовлено, оскільки реєстрація майна була скасована Постановою Верховного суду України по справі №815/19221/15, що в свою чергу знову спонукало його до подання позову до Овідіопольського районного суду про визнання права власності на нерухоме майно (справа №509/5326/18). Рішенням від 21.03.2019р. яке вступило в силу 22.04.2019 визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,122га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою : АДРЕСА_2 «в»

Таким чином, позивач вважає дії державного виконавця незаконними, оскільки виконавець не здійснював належним чином своїх повноважень, передбачених законом, чим завдав позивачу моральну шкоду, оскільки ОСОБА_1 змушений був неодноразово звертатися із заявами до державного виконавця з метою усунення визначених порушень, проте його заяви не розглядались, рішення ніякого державний виконавець не приймав; Внаслідок дій відповідача він втратив спокій, душевну рівновагу, втратив нормальний сон, вимушений був додавати зусиль для нормалізації свого душевного та фізичного стану.

Розмір моральної шкоди ОСОБА_1 оцінив в розмірі 50 000грн. та вважає даний розмір коштів справедливою компенсацію за його душевні та моральні страждання.

Також зазначає, що йому була нанесена матеріальна шкода (збитки), яка згідно розрахунку становить: вартість медичних препаратів 15909,44 грн., виїзди на засідання судів по справам: (509/5200/14-ц) 10 засідань, 815/1922/15- 15 засідань) середня вартість квитків в напрямку Київ Одеса Київ (потяг №105-106) при середній вартості квитка 600 грн. в одному напрямку складає 30 000 грн. Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди (збитків) складає 45909,44 грн.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала. Також надала суду відзив на позовну заяву в якому просила відмовити у зв`язку із необгрунтованістю та безпідставністю.

Представник відповідача відділу ДВС Захарова Б.Ю. в судовому засіданні позов не визнала. Також надала суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у позові, вказуючи, що позивачем не доведено завдання йому моральної та матеріальної шкоди, не обгрунтовано її розмір, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між завданою шкодою та діями державного виконавця.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що в Овідіопольському РВДВС ПМУМЮ (м. Одеса) на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження № 38021501 по примусовому виконанню виконавчого листі № 205099/12 виданого 22.04.2013 року Овідіопольським районним судом про: стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суми боргу 23878,95 грн. Виконавче провадження відкрито 20.05.2013 року.

В ході виконання державним виконавцем було здійснено ряд заходів примусового виконання, які полягали у виявлені та арешту майна боржника ОСОБА_1 .

На запит державного виконавця, щодо наявності за боржником земельних ділянок відділом Держземагенства в Овідіопольському районі Одеської області, відповідь від 12.06.2013 року, до відділу спрямовано копію державного акту на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 , за адресою АДРЕСА_2 .

14.06.2013року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на підставі ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження», яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 , а саме: на земельну ділянку площею 0,122 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

16.05.2014 року боржник ОСОБА_1 надав до відділу заяву та повідомив, що земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 продана ОСОБА_1 , також на вказаній земельній ділянці знаходиться будинок незавершеного будівництва, який належить ОСОБА_1 , але правовстановлюючі документи, що вказане майно належить іншій особі не надано.

29.10.2014 року до відділу надійшла заява ОСОБА_1 , про зняття арешту з земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .

05.11.2014 року ОСОБА_1 надано відповідь, щодо згідно ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження», яка діяла на момент вчинення виконавчих дій, особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може завернутися до суду з позовом про визнання права власності на таке майно і про зняття з нього арешту.

Державний виконавець при здійснені та прийняті рішень керується ЗУ Про виконавче провадження. Статтею 60 в редакції яка діяла на момент вчинення дій та статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко заначено в яких випадках арешт з майна знімається.

Про розгляді заяви ОСОБА_1 , законних підстав для знання арешту не було, тому надано відповідь звернутись до суду, що також передбачено статтею.

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом про зняття арешту з майна, у якому з урахуванням уточнень зазначив, що на підставі договору дарування від 19.02.2009 р. йому на праві власності належать незавершений будівництвом житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, а також земельна ділянка площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивач просив: визнати неправомірними дії державного виконавця ВДВС Овідіопольського РУЮ щодо накладення постановою від 14.06.2013 р. арешту на земельну ділянку та заборони її відчуження; скасувати зазначену постанову державного виконавця; звільнити земельну ділянку з-під арешту та виключити з акту опису нерухомого майна, скасувати заборону її відчуження; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відповідний реєстраційний запис.

Рішенням по справі № 509/5200/14-ц від 27.07.2016 року Овідіопольським районним судом Одеської області в позовних вимогах відмовлено.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області було оскаржено в апеляційному порядку, де позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено: скасовано арешт та заборону відчуження, які накладені постановою від 14 червня 2013 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції, на земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис від 21.06.2013року №1401218 про арешт земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис від 18.10.2013року за №3464218 про заборону відчуження земельної ділянки площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . В решті позову відмовлено.

В той же час колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання неправомірними дій державного виконавця по накладенню арешту та заборони відчуження земельної ділянки - задоволенню не підлягають, оскільки при винесенні постанови від 14.06.2013 року про арешт майна боржника, державний виконавець не мав відомостей про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки останній не здійснив таку реєстрацію.

Позивач посилається що йому було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у вигляді вартості медичних препаратів , виїздів на засідання та заподіяно моральну шкоду.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 11 Закону «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

Згідно ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Згідно ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов`язаний сумлінно виконувати службові обов`язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян, гарантованих Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст.11 вказаного Закону державний виконавець несе відповідальність, передбачену законом за невиконання або неналежне виконання своїх службових обов`язків.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в постанові №4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

При вирішення спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, а також і факт виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК. України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову .

В позовній заяві про відшкодування матеріальної та маральної шкоди позивач посилається на те, що дії державного виконавця визнано не законними, що не відповідає дійсності, так як державний виконавець діяв при винесенні постанови від 14.06.2013 року про арешт майна боржника відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» , не мав відомостей про реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1 , оскільки останній не здійснив таку реєстрацію.

Враховуючи обставини справи , на підставі нотаріально посвідченого 19.02.2009 р. договору дарування земельної ділянки ОСОБА_1 подарував ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,122 га, кадастровий номер :02:004:0547, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , але позивач право власності на земельну ділянку не зареєстрував, а лише 07.06.2014 р. зареєстрував право власності на земельну ділянку.

Тому в діях державного виконавця відсутні не правомірні дії та було надано роз`яснення звернутись до суду, щодо скасування арешту майна боржника, особою яка вважає, що майно належить їй, чим ОСОБА_1 скористувався.

Позивач посилається що йому було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у вигляді вартості медичних препаратів , виїздів на засідання та заподіяно моральну шкоду.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди - є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

В даному випадку з боку державного виконавця відділу відсутнє протиправне діяння або не законні дії, що зазначено у рішенні Апеляційного суду Одеської області від 08.11.2016 року по справі 22-ц/785/6750/16.

Відповідно до ст.. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Позивач пред`являючи позов до ОСОБА_3 взагалі не зазначив, які саме дії вчинила остання проти нього та не надав відповідні докази. Зі змісту позову незрозуміло які неправомірні дії вчинила ОСОБА_3 , з огляду на судові справи № 509/5200/14-ц та 815/1922/15, що потягли спричинення позивачу матеріальної шкоди в сумі 45909,44 грн. Позивачем не надано доказів протиправної поведінки ОСОБА_3 , спричинення цією поведінкою матеріальної та моральної шкоди, причинного зв`язку протиправної поведінки та шкоди.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а обов`язок доведення наявності шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою покладено законом саме на позивача.

Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з огляду на встановлені обставини спору, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що діями чи бездіяльністю відповідачів у справі заподіяно ОСОБА_1 будь-які збитки, будь-яку майнову шкоду.

Вимоги позову таким чином не грунтуються на вимогах закону, а відтак є необгрунтованими і задоволенню судом не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4,10,12,13, 258,259263,264,265-268 ЦПК України, на підставі ст. 56 Конституції України, ст. 22,23, 1166,1167 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02.04.2021 року.

Суддя: Є. С. Козирський