РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2021 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі судді - Галінської В.В.

секретар судового засідання - Калетинець Т.В.

справа № 569/9474/20,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненська окружна прокуратура, Головне управління Національної поліції в Рівненській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до держави Україна в особі Державного казначейства, Рівненської місцевої прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівнеській області, з подальшим збільшенням позовних вимог, в якому просить стягнути з Державної Казначейської Служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 376 106 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 15 лютого 2014 року на підставі заяви ОСОБА_2 про вчинене кримінальне правопорушення, яка оформлена протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14 лютого 2014 року, слідчою СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області старший лейтенант міліції Овсійчук І.М., було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000820 з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 152 КК України за фактом зґвалтування громадянином ОСОБА_1 неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

28 травня 2014 року прокурор прокуратури м. Рівне молодший радник юстиції Суржук B.C. розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000820 від 15.02.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, за № 000881 від 19.02.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за № 000883 від 19.02.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за № 001781 від 04.04.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за № 002520 від 06.05.2014 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, постановив, матеріали кримінальних проваджень об"єднати в одне провадження за № 0000820. Досудове розслідування в об"єднаному кримінальному провадженні доручити СВ Рівненського MB УМВС України в Рівненській області Овсійчук І.М..

28 травня 2014 року слідча СВ Рівненського MB УМВС України в Рівненській області старший лейтенант міліції Овсійчук І.М. повідомила ОСОБА_4 про зміну раніш повідомленої підозри та повідомила про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України.

28 травня 2014 року слідча СВ Рівненського MB УМВС України в Рівненській області старший лейтенант міліції Овсійчук І.М. винесла клопотання про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке погоджено з прокурором прокуратури м. Рівне молодшим радником юстиції Суржуком В.Є. Проте, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня 2014 року у справі №569/8466/14-к в задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту відносно ОСОБА_5 відмовлено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту. Заборонено ОСОБА_1 залишати житло за місцем його проживання : АДРЕСА_1 у період часу з 13 години до 08 години наступного ранку.

15 липня 2014 року у кримінальному провадженні № 0000820 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України старшим прокурором прокуратури м. Рівне молодшим радником юстиції Суржуком В.Є. затверджено обвинувальний акт.

31 липня 2014 року супровідним листом від 31 липня 2014 року № 56-6043вих14, який підписаний першим заступником прокурора м. Рівне молодшим радником юстиції Максимчуком А., у відповідності до вимог ст. 291 КПК України обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 скеровано до Рівненського міського суду.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання: за ч.2 ст.190 КК України - один рік позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України - чотири роки позбавлення волі; за ч.3 ст.152 КК України - сім років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України призначено покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 03.04.2015 року, вироку апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначено остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. Строк відбування покарання рахувати з 04 червня 2015 року. Обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_1 у виді утримання під вартою в СІЗО, до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 процесуальні витрати в сумі 294,84 грн. в прибуток держави. Речові докази - знищити. Вирок Рівненського міського суду від 08.10.2013 року підлягає до самостійного виконання.

Не погоджуючись із вироком Рівненського міського суду від 01 липня 2015 року, стороною захисту подано апеляційну скаргу на вказаний вирок. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року стосовно ОСОБА_1 , залишено без змін.

05 січня 2016 року сторона захисту подала касаційну скаргу на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року, касаційні скарги засудженого та захисника Якубця М.К. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника Якубця М.К. задоволено частково. Вирок колегії суддів Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року відносно ОСОБА_5 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України. Визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України із визначеним судом першої інстанції покаранням - 1 (один) рік позбавлення волі. Кримінальне провадження за ч.3 ст.152 КК України відносно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достовірні докази для винуватості особи у суді і вичерпні можливості їх отримати. На підставі ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням вироку Рівненського міського суду від 03 квітня 2015 року та вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання ОСОБА_4 - 3 (три) роки позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання, згідно ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув"язнення з 04 червня 2015 року по 26 листопада 2015 року та з 14 липня 2016 року по 26 вересня 2016 року з розрахунку: один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок колегії суддів суду першої інстанції від 01 липня 2015 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням (ухвалою) Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року, заступником прокурора Рівненської області старшим радником юстиції Вороніною О.В. подано касаційну скаргу. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 06 листопада 2018 року касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника-адвоката Якубця М.К. із внесеними змінами задоволено частково. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року щодо засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст.186 КК України змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 щодо заволодіння майном ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України. ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 190 КК України і призначено покарання - два роки позбавлення волі. Виключено з вироку покликання на застосування щодо ОСОБА_1 положень ч. 1 ст. 70 КК України. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначено остаточне покарання - три роки позбавлення волі. На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання у зв"язку із закінченням строків давності. Вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 152 КК України скасовано. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.152 КК України закрито на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В решті вирок суду залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду, прокурор відділу підтримання обвинувачення в суді прокуратури Рівненської області радник юстиції Бернадська-Ісаєва С.П. 22.08.2019 року подала касаційну скаргу.

11 грудня 2019 року постановою Верховного суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суд, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.

Вважає, що в результаті незаконного притягнення громадянина ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України виникає право на відшкодування шкоди, в том числі моральної.

Вказує, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України та застосування запобіжного заходу - тримання під вартою були зганьблені його честь і гідність, завдано непоправної шкоди престижу. В результат незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та обрання запобіжного заходу - тримання під вартою, йому були спричинені душевні страждання, переживання та постійні хвилювання за неправомірне обмеження його у праві вільно пересуватися. Через протиправні дії працівників органу досудового слідства, прокуратури та суду він безпідставно утримувався під вартою в слідчому ізоляторі, та незаконно перебував під слідством та судом. Він був позбавлений права проживати разом зі своїми рідними. Незаконними діями органу досудового слідства, Рівненської місцевої прокуратури, яка здійснювала нагляд за слідством, та судом йому заподіяно значної моральної шкоди. Знаходячись у Рівненському СІЗО, будучи незаконно звинуваченим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, він переживав за своє життя. Адже знаходячись у місцях позбавлення волі за насильницький статевий злочин, інші ув"язнені могли спричинити йому різного роду тілесні ушкодження, навіть вбити. Його батьки змушені були витрачати незаплановані витрати для покупки продуктів харчування, які вони йому передавали до слідчого ізолятора.

Що стосується "негативних наслідків", то найбільш непоправним серед них слід назвати страх, який залишиться ним назавжди. Страх громадянина перед власною державою. Адже всі вище зазначені незаконні рішення, дії (бездіяльність) органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду не були наслідком слідчої (судової) помилки. В державі, яка називає себе європейською, десятки державних службовців, міліціонери, прокурори, судді були задіяні у привселюдній безсоромній нарузі над правом, використовуючи його для переслідування.

Оскільки, слідство у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст.186, ч. 3 ст. 152 КК України, тривало у період часу з 28 травня 2014 року до 31 травня 2019 року, що становить 60 місяць та 4 дні, з яких, 18 місяців він перебував під вартою, а саме з 01 липня 2015 року по 30 грудня 2016 року, відтак відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності він оцінює в розмірі 376 106 грн..

20 липня 2020 року представником Державної казначейської служби України подано відзив на позовну заяву за вх.№34512/20, в якому вважають позовну заяву необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Окрім того, вважають необгрунтованим твердження позивача, що стягнення заявленої до відшкодування моральної шкоди має відбуватись безпосередньо з Державної казначейської служби України, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, у випадку доведення її завдання, має провадитися з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

27 липня 2020 року позивачем подано відповідь на відзив Державної казначейської служби України (вх.№35732/20).

03 серпня 2020 року представником Рівненської окружної прокуратури (Рівненської місцевої прокуратури) подано відзив на позов за вх.№37057/20, в якому просили відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. Вказують, що оскільки кримінальне провадження за ч. 3 ст. 152 КК України відносно ОСОБА_5 вперше закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26.09.2016, то термін його незаконного перебування під слідством та судом обмежується саме цією датою постановлення ухвали апеляційного суду, яка набрала законної сили з моменту проголошення. Окрім того, позивачем не надано жодного доказу погіршення стану свого здоров"я та пройдене лікування, доказів його працевлаштування та навчання до моменту оголошення підозри не надано. Також не доведено наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

23 листопада 2020 року представником Головного управління Національної поліції в Рівнеській області подано відзив на позов за вх.№55979/20, в якому просили відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову. Вважають, що позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь його моральних чи фізичних страждань або шкоди завданої його здоров"ю. Будь яких доказів про страждання, заподіяні позивачу внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, моральної втрати, порушення нормальних життєвих зв"язків що вимагають додаткових зусиль для організації свого життя, позивачем не надано.

Щодо обрання відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який на думку ОСОБА_5 позбавив його права вільного пересування зазначають, що відповідно до статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", факт незаконного взяття і тримання під вартою повинен бути встановлений в обвинувальному вироку чи в іншому рішенні суду. Матеріали справи ж не містять такого рішення. Запобіжний захід - тримання під вартою було обрано судом вироком від 01.07.2015, яким ОСОБА_5 було визнано винним не лише у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, обвинувачення у якому в подальшому було скасовано та кримінальне провадження закрито, а й у інших злочинах передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, остаточно ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Відтак, вказаний запобіжний захід обирався не лише на підставі звинувачення у вчиненні зґвалтування.

30 листопада 2020 року позивачем подано відповідь на відзив Головного управління Національної поліції в Рівненській області (вх.№57584/20).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського міського суду Рівненської області від 16 червня 2020 року справа №569/9474/20 розподілена судді Смолій Л.Д.

Ухвалою суду від 22 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у вищевказаній справі.

Згідно розпорядження №371 від 30 вересня 2020 року суддя Рівненського міського суду ОСОБА_6 звільнена у відставку відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 08 вересня 2020 року №2576/0/15-20 Про звільнення ОСОБА_6 з посади судді Рівненського міського суду Рівненської області у зв"язку з поданням заяви про відставку".

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2020 року справа №569/9474/20 розподілена судді Галінській В.В..

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року прийнято до розгляду справу. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 09 листопада 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Направлено учасникам справи копію ухвали про прийняття до розгляду. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді, заперечень.

Ухвалою суду від 13 листопада 2020 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Якубець Миколи Костянтиновича про заміну первісного відповідача належним відповідачем. Замінено у даній справі первісного відповідача Рівненський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області на належного відповідача, Головне управління Національної поліції в Рівнеській області (м.Рівне, вул.М.Хвильового,2). Направлено відповідачу - копію ухвали та копію позовної заяви з додатками. Визначено строк для подання відзиву на позов, відповіді, заперечень.

Ухвалою суду від 28 грудня 2020 року підготовче провадження у справі, закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 01 лютого 2021 року з повідомленням (викликом) сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив позов задоволити.

Представник Головного управління Національної поліції в Рівненській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник Державної казначейської Служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Представник Рівненської окружної прокуратури в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши виступи учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 28 травня 2014 року ОСОБА_1 оголошено підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.152, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 червня 2014 року у справі №569/8466/14-к в задоволенні клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту відносно ОСОБА_5 відмовлено. Застосовано до підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

15 липня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000820 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України старшим прокурором прокуратури м. Рівне молодшим радником юстиції Суржуком В.Є. затверджено обвинувальний акт.

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України і призначено йому покарання: за ч.2 ст.190 КК України - один рік позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України - чотири роки позбавлення волі; за ч.3 ст.152 КК України - сім років позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України призначено покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, з врахуванням вироку Рівненського міського суду Рівненської області від 03.04.2015 року, вироку апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначено остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді семи років позбавлення волі. Строк відбування покарання рахувати з 04 червня 2015 року. Обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_1 у виді утримання під вартою в СІЗО, до набрання вироком законної сили. Стягнуто з ОСОБА_1 процесуальні витрати в сумі 294,84 грн. в прибуток держави. Речові докази - знищити. Вирок Рівненського міського суду від 08.10.2013 року підлягає до самостійного виконання.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року стосовно ОСОБА_1 , залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року, касаційні скарги засудженого та захисника Якубця М.К. задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 листопада 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано. Призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

26 вересня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника Якубця М.К. задоволено частково. Вирок колегії суддів Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року відносно ОСОБА_5 змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України. Визнано ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190 КК України із визначеним судом першої інстанції покаранням - 1 (один) рік позбавлення волі. Кримінальне провадження за ч.3 ст.152 КК України відносно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достовірні докази для винуватості особи у суді і вичерпні можливості їх отримати. На підставі ч.4 ст.70 КК України, з урахуванням вироку Рівненського міського суду від 03 квітня 2015 року та вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04 червня 2015 року, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання ОСОБА_4 - 3 (три) роки позбавлення волі. Зараховано ОСОБА_4 у строк відбуття покарання, згідно ч. 5 ст. 72 КК України, строк попереднього ув"язнення з 04 червня 2015 року по 26 листопада 2015 року та з 14 липня 2016 року по 26 вересня 2016 року з розрахунку: один день попереднього ув"язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок колегії суддів суду першої інстанції від 01 липня 2015 року залишено без змін.

06 листопада 2018 року постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, касаційну скаргу заступника прокурора Рівненської області задоволено. Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненськго апеляційного суду від 31 травня 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_1 та захисника-адвоката Якубця М.К. із внесеними змінами задоволено частково. Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року щодо засудження ОСОБА_1 за ч. 2 ст.186 КК України змінено. Перекваліфіковано дії ОСОБА_1 щодо заволодіння майном ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України. ОСОБА_1 визнано винним за ч. 2 ст. 190 КК України і призначено покарання - два роки позбавлення волі. Виключено з вироку покликання на застосування щодо ОСОБА_1 положень ч. 1 ст. 70 КК України. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Апеляційного суду Рівненської області від 04.06.2015 року, призначено остаточне покарання - три роки позбавлення волі. На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_1 звільнено від покарання у зв"язку із закінченням строків давності. Вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 152 КК України скасовано. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.152 КК України закрито на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. В решті вирок суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 11 грудня 2019 року, ухвалу Рівненського апеляційного суду від 31 травня 2019 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, без задоволення.

Підставами виникнення цивільних прав та обов"язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

На підставі статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При цьому, згідно роз"яснень, які містяться в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з"ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема, й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб"єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв"язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб"єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов"язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв"язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми свідчить про те, що законодавством встановлений лише мінімальний розмір відшкодування такої моральної шкоди, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Згідно з роз"ясненнями, які містяться в пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 9 даної постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров"я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого- спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Під час розгляду справи було встановлено, що позивач відноситься до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у відповідності до положень Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки відносно нього закрито кримінальне провадження за ч.3 ст.152 КК України.

Щодо посилання прокуратури на те, що кримінальне провадження за ч. 3 ст. 152 КК України відносно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26.09.2016, а відтак термін його незаконного перебування під слідством та судом обмежується саме цією датою постановлення ухвали апеляційного суду, то суд зазначає наступне.

Так, 26 вересня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області, кримінальне провадження за ч.3 ст.152 КК України відносно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки не встановлені достовірні докази для винуватості особи у суді і вичерпні можливості їх отримати.

Проте, постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 листопада 2018 року ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 вересня 2016 року щодо ОСОБА_1 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Підставою до скасування ухвали апеляційного суду стало в тому числі і те, що закриваючи справу в частині обвинувачення за ч.3 ст.152 КК України, апеляційний суд фактично змінив вирок суду першої інстанції, що суперечило приписам ч.1 ст.497 КПК.

В подальшому, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в ухвалі від 31 травня 2019 року встановивши обставини, дійшла висновку про скасування вироку в частині засудження ОСОБА_1 за ч.3 ст.152 КК України із закриттям кримінального провадження на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Тому, суд приходить до висновку, що слідство у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України тривало саме до 31 травня 2019 року.

Так, як встановлено судом, слідство у кримінальній справі про обвинувачення ОСОБА_1 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст.186, ч. 3 ст. 152 КК України, тривало у період часу з 28 травня 2014 року (оголошення підозри) до 31 травня 2019 року (дата постановлення Рівненським апеляційним судом ухвали, якою вирок в частині засудження ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 152 КК України скасовано. Кримінальне провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1 за ч.3 ст.152 КК України закрито на підставі ч. 2 ч. 1 ст. 284 КК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення), що становить 60 місяців і 4 дні.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина..

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв"язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п"ята та шоста стаття 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду").

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральних страждань у зв"язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, внаслідок чого йому були спричинені душевні страждання, переживання та постійні хвилювання за неправомірне обмеження його коституційного права, завдання непоправної шкоди престижу.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" у 2019 році мінімальну заробітну плату установлено у місячному розмірі з 1 січня - 4 173 гривні.

Тому, розмір моральної шкоди за період перебування позивача під слідством та судом слід розраховувати з розрахунку розміру мінімальної заробітної плати 4173 грн. за 60 місяців 4 дні, що становить 250 9116 грн. (2014 рік - 29747 грн., 2015 рік - 50076 грн., 2016 рік - 50076 грн., 2017 рік - 50076 грн., 2018 рік - 50076 грн., 2019 рік - 20865 грн.).

Щодо розрахунку моральної шкоди під час перебування позивача під вартою, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із Довідки про звільнення серії РІВ №058255, ОСОБА_1 перебував під вартою в установах Державної кримінально-виконавчої служби України з 04 червня 2015 року по 30 грудня 2016 року та звільнений з Рівненського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України у Рівненській області на підставі ухвали Рівненського міського суду від 22 грудня 2016 року за ст.81 КК України.

Окрім того, як було встановлено судом, запобіжний захід, тримання під вартою було обрано вироком суду від 01 липня 2015 року, яким ОСОБА_5 було визнано винним не лише у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, обвинувачення у якому в подальшому було скасовано та кримінальне провадження закрито, а й у інших злочинах передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України, остаточно ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Отже, вказаний запобіжний захід обирався не лише на підставі звинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 152 КК України.

Відтак, в частині відшкодування моральної шкоди в подвійному розмірі від мінімального, під час перебування позивача під вартою, слід відмовити за необгрунтованістю.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

У зв"язку з вищевикладеним, з урахуванням вищевказаних правових норм, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, п.3 Розділ ХII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Рівненської окружної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Рівненській області про відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 250 916,00 (двісті п"ятдесят тисяч дев"ятсот шістнадцять) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони по справі:

ОСОБА_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

Державна казначейська служба України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ,

Рівненська окружна прокуратура, місцезнаходження 33001, м. Рівне, вул. Гарна, 29, ,

Головне управління Національної поліції в Рівненській області, місцезнаходження 33028, м. Рівне, вул. М.Хвильового, 2, .

Повне судове рішення складене 02 квітня 2021 року.

Суддя -