ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2021 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи № 522/14884/20

Апеляційне провадження № 22-ц/813/8399/21

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2020 року, постановлене під головуванням судді Донцова Д.Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 19 травня 2020 року має заборгованість у розмірі 37 973,53 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 27 149,05 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 10 824,48 грн.

Зазначену суму заборгованості банк просив суд стягнути з відповідача та судові витрати (а.с.1-3).

Справа розглянута у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.146-147).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2020 року позов банку задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за договором про надання банківських послуг б/н від 15 грудня 2011 року у розмірі 27 149,05 грн. та судовий збір в сумі 1 502,93 грн. (а.с.153-157).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту у сумі 27 149,05 грн., що фактично отримані відповідачем та не повернуті банку.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у сумі 10 824,48 грн., суд виходив з того, що в підписаній відповідачем анкеті-заяві не містяться умов про нарахування відсотків, а надані суду витяг з тарифів та Умови та Правила надання банківських послуг не прийняті судом до уваги, оскільки не підписані відповідачем.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просив судскасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2020 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.161-166).

Скарга обґрунтована тим, що при винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції:

- дійшов невірного висновку про правомірне підвищення банком відсоткової ставки, оскільки банком збільшено відсоткову ставку без згоди боржника;

- не врахував, що надані банком Умови та Правила надання банківських послуг та витяг з тарифів не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати к частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання анкети-заяви;

- не звернув уваги на те, що банком не надано первинні документи як докази на підтвердження наявності заборгованості та її розміру;

- не врахував, що позивачем надано лише роздруківку транзакцій, але без будь-яких пояснень цих розрахунків; а за наданим суду розрахунком вбачається, що банк не завжди рахував тіло кредиту та відсотки, що підтверджується аудиторською перевіркою за період з 18 лютого 2017 року по 21 травня 2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), про що постановлена ухвалою апеляційного суду від 25 травня 2021 року (а.с.184).

Позивач отримав вказану копію ухвалу суду, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення на а.с.189.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив адресу свого проживання: АДРЕСА_1 , та саме за вказаною адресою апеляційним судом була направлена копія ухвали суду про відкриття апеляційного провадження від 25 травня 2021 року (а.с.161,184,186). Однак, поштова кореспонденція повернулась до суду не врученою з причин «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.187-188).

З огляду на правила ст.ст.128,131 ЦПК України відповідач сповіщений про розгляд справи належним чином. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 923/1432/15.

Крім того, колегією суддів враховано, що, звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт точно знає про наявність судової справи і зобов`язаний цікавитись рухом справи.

Так, сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що невручення ухвали суду від 25 травня 2021 року відбулось через недотримання відповідачем вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що розцінюється судом як фактична відмова від отримання адресованих йому судових рішень (ухвал). Відповідач, у разі незнаходження за своєю офіційною адресою, повинен був докласти зусиль щодо отримання поштових відправлень за цією адресою або повідомлення суду про зміну свого місцезнаходження.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням цивільного судочинства, та яке відповідно до норм ч.2 ст.2 ЦПК України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом установлено, що 15 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.88).

За змістом анкети-заяви ОСОБА_1 погодився, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з договором до його укладення, погодився з його умовами.

Як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання містить інформацію, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити платіжну картку «Кредитка «Універсальна». При цьому, в графі «Бажаний кредитний ліміт» зазначена сума 5 000 грн. Будь-яких даних про видачу платіжної (кредитної) картки, її виду, строку діїта який рахунок відкривається на ім`я заявника анкета не містить.

Старт карткового рахунку здійснений 03 листопада 2016 року, згодом розмір кредитного ліміту неодноразово змінювався. 07 липня 2018 року встановлено кредитний ліміт на рівні 20 000 грн., а 01 січня 2020 року 0 грн. (а.с.86).

03 листопада 2016 року ОСОБА_1 відкрита картка з номером НОМЕР_1 , строком дії до травня 2019 року. В подальшому надано ще 2 картки:

- НОМЕР_2 строком дії до листопада 2020 року;

- 031795 строком до квітня 2022 року (а.с.86).

За розрахунком заборгованості за договором №б/н від 15 грудня 2011 року, укладеного між банком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 19 травня 2020 року наявна заборгованість у розмірі37 973,53 грн., з яких:

- заборгованість за простроченим тілом кредиту 27 149,05 грн.;

- заборгованість за простроченими відсотками 10 824,48 грн. (а.с.81-85).

До позовної заяви банком на підтвердження своїх вимог також додані виписка з рахунку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг (а.с.89,90-114,124-142).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст.1056-1 ЦК України, в редакції що діяла на час виникнення правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За нормою ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що в анкеті-заяві позичальника від 15 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена (а.с.88).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім простроченого тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Залишаючи без задоволення позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами по користуванню кредитом, суд першої інстанції, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17, виходив з того, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача; матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Правила та Умови розуміла відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядку нарахування.

З огляду на те, що фактично апелянт не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 27 149,05грн., а також враховуючи, що в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками судом першої інстанції відмовлено з наведених вище підстав, апеляційний суд відхиляє посилання відповідача в апеляційній скарзі на не врахування судом неправомірного підвищення відсоткової ставки, не підписання відповідачем витягів з Тарифів і Умов та правил надання банківських послуг.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору банк надав заяву-анкету від 15 грудня 2011 року та довідки: про видачу кредитних карток та встановлення/зміни кредитного ліміту; виписку з рахунку про рух коштів, за якою позичальник ОСОБА_1 протягом спірного періоду використовував отримані від банку гроші, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення сторонами кредитного договору, за яким банк надав, а позичальник отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.

Доводи апеляційної скарги відносно заборгованості за тілом кредиту не підтверджені жодним доказом. При цьому, апелянтом не заперечується факт отримання кредитних коштів та їх використання протягом певного часу. Доводи в цій частині зводяться до незгоди з наданим банком суду розрахунком. В апеляційній сказі ОСОБА_1 посилається на проведення бухгалтерських розрахунків та аудиторської перевірки, які ним не додані до апеляційної скарги та не надані суду апеляційної інстанції.

Дослідивши та проаналізувавши розрахунок заборгованості та виписку з рахунку, доданих позивачем до позовної заяви, колегія суддів дійшла висновку про відповідність цих документів один одному щодо руху коштів.

Банк підтвердив надання кредиту відповідачу такими доказами:

- випискою з рахунку про рух коштів, з якої вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами та періодично здійснював погашення кредиту (а.с.124-142);

- розрахунком заборгованості, який повністю узгоджується з випискою з рахунку (а.с.81-85).

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування вказаного розрахунку та повернення банку кредитного ліміту у розмірі, обумовленому у позові, що є його процесуальним обов`язком.

У сенсі норм ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами та надаючи свої заперечення проти них, оскаржуючи судове рішення, має процесуальний обов`язок спростувати юридичні факти щодо наявності у нього заборгованості за кредитним договором від 15 грудня 2011 року.

Посилання в апеляційній скарзі на не надання банком суду первинних документів на підтвердження своїх вимог є необґрунтованими з огляду на таке.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 5, 30, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації. Банк самостійно визначає систему організації операційної діяльності залежно від його структури, обсягів та видів банківських операцій, кількості працюючих, розвитку інформаційних технологій. Банк самостійно розробляє технології здійснення банківських операцій. Оброблення інформації про операції та її зберігання мають виконуватися на серверах та/або іншій комп`ютерній техніці, які/яка повинні/а фізично розташовуватися на території України, за винятком збереження резервних копій, захищених із використанням відповідних засобів технічного та/або криптографічного захисту, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. При цьому, згідно п.3 вказаного Положення клієнтські рахунки це особові рахунки, за якими обліковуються кошти клієнтів банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу).

Аналогічні положення містились і в Положенні про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, що діяло на час виникнення спірних правовідносин.

Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 вказано про те, що виписка по картковому рахунку може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту.

З виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається, що 03 листопада 2016 року позичальнику встановлено кредитний ліміт в розмірі 0 грн., який 18 лютого 2017 року збільшений до 1000 грн., 27 травня 2017 року до 15 000 грн., а 07 липня 2018 року до 20 000 грн.; відповідач користувався кредитними коштами, в тому числі послугою Приватбанку «Миттєва розстрочка», отримував готівку у банкоматах, купував товари, перераховував кошти на інші рахунки та періодично здійснював погашення кредиту, залишок після операцій станом на 19 травня 2020 року по його рахунку становить -27 149,05 грн., що свідчить про наявність непогашеної заборгованості (а.с.124-142).

Доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 не надано, як не надано і доказів погашення заборгованості.

Отже, оскільки відповідач фактично отримав кредитні кошти і користувався ними, тіло кредиту як фактично отримані кредитні кошти позичальником повернуто не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості у вигляді тіла кредиту, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та відхиляються апеляційним судом.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: