Справа № 431/5330/20
Провадження № 2-о/431/45/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року Старобільський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Форощука О.В.,

за участі секретаря Хорольської І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Старобільськ справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Луганській області про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту його постійного проживання на території Україні у якій зазначив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Ганичі Тячівського району Закарпатської області. З 1970 року по 1978 рік навчався в середній школі № 1 с. Ганичі Тячівського району Закарпатської області. З 1978 року по 1981 року навчався в ПТУ №79 м. Перевальська Луганської області. 06.03.1989 року був засуджений Ворошиловградським обласним судом за скоєння злочинів, передбачених ст. 94, ч. 3 ст. 81, ст. 42 КК України (у редакції 1960 року) до покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. Вирок набрав законної чинності 24.03.1989 року. Звільнений 22.02.2000 р. з Волноваської виправної колонії Донецької області (№ 120) за Указом президента України «Про помилування» від 10.02.2000 р. із заміною невідбутої частини покарання на умовно достроково з іспитовим строком на 1 рік. 29.06.2005 року був засуджений Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України умовно з іспитовим строком на 3 роки. 05.05.2006 року був засуджений Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.185, ст.71 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Вирок набрав чинності 24.05.2006 року. Звільнений 02.07.2008 року з Кіровоградської виправної колонії (№6) за постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.06.2008 року згідно ст.81 КК України умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 20 днів. 30.12.2009 року був засуджений Біловодським районним судом Луганської області за скоєння злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.75 КК України умовно з іспитовим строком 3 роки. Постановою Біловодського районного суду Луганської області від 20.12.2011 року скасовано звільнення засудженого вироком Біловодського районного суду Луганської області від 30.12.2009 року від відбування покарання з випробуванням і направлений для відбування призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. 03.02.2012 року засуджений Біловодським районним судом Луганської області за скоєння злочинів, передбачених ч.3 ст.185 , ч.2 ст.307, ч.1 ст.309, ч.1 ст.315, ст.70 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі, згідно ст.71 КК України приєднано невідбуте покарання за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 30.12.2009 року і остаточно до відбуття покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна. Вирок набрав чинності 20.02.2012 року. Покарання відбував в Суходільській виправній колонії Луганської області (№ 36). 18.07.2019 року засуджений Старобільським районним судом Луганської області за скоєння злочинів, передбачених ч.2 ст. 185 , ч.3 ст.357, ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України умовно з іспитовим строком 1 рік, із застосуванням п. «1,2» ч.1 ст. 76 КК України. Вирок набрав законної чинності 28.08.2019 року. На даний час мешкає в АДРЕСА_1 та має намір отримати паспорт громадянина України, який він ніколи не отримував, а отримував лише паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року виданий 21.01.1980 року Тячівським РВВС Закарпатської області. Але для отримання паспорта громадянина України необхідно підтвердити громадянство України. Заявник мешкав на території УРСР, перебував у громадянстві СРСР й отримував паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, про що свідчить відповідь на адвокатський запит з Державної міграційної служби України від 10.08.2020 р. та інформація про притягнення заявника до кримінальної відповідальності з ГУ Національної поліції в Луганській області від 31.07.2020. 06.03.1989 року заявник був засуджений Ворошиловградським обласним судом (вирок набрав законної сили 24.03.1989 р.) до покарання у вигляді 13 років позбавлення волі та відбував покарання в Макіївській ВК (№ 32) Донецької області з 13.04.1989 року до 25.05.1997 року, що на даний час знаходиться на тимчасово окупованій території України й унеможливлює надати документ про підтвердження факту проживання на території УРСР на момент набрання вироком законної сили та документ з виправної колонії на підтвердження факту відбування покарання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року. Тому, без встановлення цих фактів в судовому порядку заявник позбавлений можливості звернутись до міграційної служби з відповідною заявою та отримати паспорт громадянина України, котрий згідно зі ст. 5 Закону України «Про громадянство України», є документом що підтверджує громадянство України та особу.

В судове засідання заявник та його представник не з`явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені своєчасно та належним чином. Від представника заявника надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Представник заінтересованої особи, Управління державної міграційної служби України у Луганській області, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву. в якій просить суд розглянути справу без представника заінтересованої особи та розглянути справу на розсуд суду.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого повторно, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ганичі Тячівського району Закарпатської області, Україна.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданої Управлінням інформаційно-аналітичної підтримки ГУНП в Луганській області від 31.07.2020 року, ОСОБА_1 є особою, яка була засуджена 06.03.1989 р. Ворошиловградським обласним судом за скоєння злочинів, передбачених ст. 94, ч. З ст. 81, ст. 42 КК України (у редакції 1960 р.)до покарання у вигляді 13 років позбавлення волі. Вирок набрав законної чинності 24.03.1989 р. 19.05.1998 р. прибув для відбування покарання у СІТТ УВС Харківської області. 13.04.1989 р. прибув для відбування покарання у Макіївську ВК (№ 32) Донецької області. 25.05.1997 р. прибув для відбування покарання у Волноваську ВК (№ 120) Донецької області. Звільнений 22.02.2000 р. з Волноваської виправної колонії Донецької області (№ 120) за Указом Президента України «Про помилування» від 10.02.2000 р. із заміною невідбутої частини покарання на умовно з іспитовим строком 1 рік. 29.06.2005 р. був засуджений Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України умовно з іспитовим строком на 3 роки. 05.05.2006 р. був засуджений Кіровоградським районним судом Кіровоградської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі. Вирок набрав законної чинності 24.05.2006 р. Вибув 27.06.2006 р. з Кіровоградського СІТТ (№ 14) У Кіровоградську ВК (№ 6). Звільнений 02.07.2008 р. з Кіровоградської виправної колонії (№6) за постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 24.06.2008 згідно ст. 81 КК України умовно-достроково на невідбутий термін 1 рік 20 днів. Був засуджений 30.12.2009 р. Біловодським районним судом Луганської області за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України умовно з іспитовим строком 3 роки. За постановою Біловодського районного суду Луганської області від 20.12.2011 р. скасоване звільнення засудженого вироком Біловодського районного суду Луганської області від 30.12.2009 р. від відбування покарання з випробуванням і направлений для відбування призначеного судом покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років. 03.02.2012 р. Біловодським районним судом Луганської області засуджений за скоєння злочинів, передбачених ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 315, ст. 70 КК України (у редакції 2001 р.) до покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі, згідно ст. 71 КК України приєднати невідбуте покарання за вироком Біловодського районного суду Луганської області від 30.12.2009 і остаточно до відбуття 5 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією майна. Вирок набрав законної чинності 20.02.2012 р. 19.03.2012 р. прибув для відбування покарання до Суходільської виправної колонії Луганської області (№ 36). Відомості про відбуття покарання і звільнення з колонії станом на 30.07.2020 р. до МВС не надходили. 18.07.2019 р. засуджений Старобільським районним судом Луганської області за скоєння злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України умовно з іспитовим строком 1 рік, із застосуванням п. «1,2» ч. 1 ст. 76 КК України. Вирок набрав законної чинності 28.08.2019 р. 22.08.2019 р. поставлений на облік Старобільського районного відділу Державної установи «Центр пробацій» у Луганській області.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит, наданої Державною міграційною службою України, за інформацією ГУ ДМС України в Закарпатській області встановлено, що 21.01.1980 р. Тячівським РВВС Закарпатській області оформлений паспорт громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За наявними обліками бази даних ДМС, не встановлено інформацію щодо оформлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документів, що підтверджують громадянство України.

Відповідно до довідки, наданої виконкомом Чмирівської сільської ради 25.11.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 дійсно мешкає без реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 7 ст.19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Листом Верховного суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали на Україні і не були громадянами інших держав.

Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах».

Безперервне проживання на території України проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України;

Проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215.

Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що заявник надав до суду відповідні докази факту постійного проживання на території УРСР на момент набрання вироком Ворошиловградського обласного суду від 03.06.1989 року законної сили.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Виходячи з системного аналізу наведених вище положень законодавства, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 в частині встановлення факту відбування покарання у місцях позбавлення волі на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, оскільки останнім не надано жодного документу, що підтверджує факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України у цей період, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України «громадянин України» тощо). Також заявником не вказані особи, які б могли засвідчити період його постійного проживання в Україні станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Даних, які містяться у відповіді на адвокатський запит самих по собі не достатньо для встановлення зазначеного факту.

Керуючись ст. ст. 1, 3, 9 Закону України «Про громадянство України», ст. 293, 294, 315, 319 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління державної міграційної служби України у Луганській області про встановлення факту, що має юридичне значення задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с.Ганичі Тячівського району Закарпатської області на території УРСР на момент набрання вироком Ворошиловградського обласного суду від 03.06.1989 року законної сили.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду через Старобільський районний суд Луганської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Форощук О.В..