Дата документу 29.03.2021 Справа № 332/1444/16-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 332/1444/16Головуючий у 1-й інстанції Шалпегіна О.Л.
Пр. № 22-ц/807/613/21Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-3), в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 01.10.2010 року станом на 31.03.2016 року у розмірі 11100,54 грн., яка складається з: 248,80 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 6734,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3112,65 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 504,79 штрафу (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1378,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Шалпегіну О.Л. (т.с. 1 а.с. 39).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 42) провадження у цій справі відкрито.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 липня 2016 року (а.с. 62-64) позовні вимоги Банку у цій справі задоволено.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2020 року (т.с. 1 а.с. 100) вищезазначене заочне рішення суду першої інстанції у цій справі скасовано в порядку задоволення заяви відповідача про його перегляд, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року (т.с. 1 а.с. 223-225) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 228-238) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши вимоги Банка в повному обсязі; судові витрати покласти на відповідача.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 1 а.с. 241).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 22 грудня 2020 року (т.с. 1 а.с. 242).

Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 1 а.с. 244).

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, та зокрема у строк, встановлений апеляційним судом 15 днів з дня отримання ним копії ухвали апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження 30.12.2020 року (поштове повідомлення т.с. 1 а.с. 247).

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Банк подав апеляційному суду пояснення щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню у цій справі з відповідача (т.с. 2 а.с. 1-6).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Розгляд цієї справи апеляційним судом не відбувався у період з 15.02.2021 року по 19.02.2021 року включно, оскільки суддя-доповідач проходила підготовку для підтримання кваліфікації суддів судової палати з розгляду цивільних справ в Національній школі суддів України.

Крім того, має місце відповідне навантаження судді - доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 367 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 263-265 ЦПК України, враховував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 та виходив із відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь Банку 6734,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3112,65 грн. - заборгованості за пенею та комісією; а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 504,79 штрафу (процентна складова), та пропуск строку позовної давності по стягненню 248,80 грн. - заборгованості за тілом кредиту.

Оскільки, встановив, що Банк у своєму позові зазначав, що 01.10.2010 між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 250 грн., шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (т.с. 1 а.с. 6).

У зв`язку із тим, що відповідач припинив виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість.

Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 31.03.2016 складає 11100,54 грн., з яких: 248,80 грн. заборгованість за тілом кредиту; 6734,30 грн. відсотки за користування кредитом; 3112,65 грн. заборгованість за пенею і комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 504,79 грн. штраф (процентна складова) (т.с. 1 а.с. 4-5).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, під час розгляду справи підтверджено факт укладення між сторонами 01.10.2020 змішаного договору банківського рахунку і кредитного договору та отримання відповідачем кредиту у розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Також суд першої інстанції зазначав, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Під час розгляду справи встановлено та підтверджується наданими позивачем доказами, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, що свідчить про порушення його прав, тому суд першої інстанції дійшов висновків про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 248,80 грн.

Також під час розгляду справи встановлено, що у заяві позичальника від 01.10.2010 процентна ставка не зазначена.

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи (а.с. 8-31) не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01.10.2010 шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у формі неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Суд першої інстанції також дійшов висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин правил ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим ПриватБанком в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Викладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19).

На підставі викладеного, суд першої інстанції вважав, що правові підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом 6734,30 грн.; пені та комісії 3112,65 грн., а також штрафів: 500 грн. - фіксована частина і 504,79 грн. - процентна складова, у цій справі відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом 248,80 грн.

Відповідачем у цій справі зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності (т.с. 1 а.с. 83-85).

З урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 23.08.2017 у справі № 3-566гс17, якщо судом визнано позовні вимоги обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, де реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

З матеріалів справи випливає, що спірний кредитний договір був укладений між сторонами 01.1.0.2010 з кінцевим терміном повернення кредитних коштів, що відповідає строку дії картки.

З наданої позивачем інформації щодо руху коштів по кредитній картці, відкритій на ім`я відповідача № НОМЕР_1 за період з 01.10.2010 по 16.10.2020 випливає, що ОСОБА_1 з 27.10.2010 по 25.12.2012 використовував кредитні кошти та до 08.10.2012 здійснював часткове погашення заборгованості (а.с. 195-197). Автоматичне погашення простроченої заборгованості 02.10.2015 не може свідчити про переривання позовної давності, оскільки вказані дії не вчинялись відповідачем, а були проведені Банком самостійно в автоматичному режимі.

У зв`язку із тим, що відповідач припинив виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, з 31.12.2012 утворилась прострочена заборгованість, тобто Банк дізнався про порушення свого права. Однак, позов до суду Банком було подано лише у травні 2016 року (т.с. 1 а.с. 2, 216).

Одночасно суд першої інстанції не взяв до уваги як допустимий доказ і цій справі інформацію, надану Банком щодо перевипуску кредитної картки на ім`я відповідача зі строком дії до 09.2021 (а.с. 194), оскільки вказаний документ не містить інформації про дату перевипуску кредитної картки, дату її видачі ОСОБА_1 , розмір встановленого кредитного ліміту та підстави перевипуску і видачі нової картки позичальнику зі строком дії до 09.2021 за наявності кредитної заборгованості з 31.12.2012.

Більш того, надана позивачем інформація щодо руху коштів по кредитній картці, відкритій на ім`я відповідача за період з 01.10.2010 по 16.10.2020 стосується лише картки № НОМЕР_1 . Інформація по картці № НОМЕР_2 пов`язана лише із автоматичним погашенням заборгованості у березні та квітні 2020 року (т.с. 1 а.с. 195-197).

Отже, хоча вимога Банку про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом 248,80 грн. є обґрунтованою, між тим заявлена поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у повному обсязі.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи має місце у цій частині неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч.6 ЦПК України.

Так, апеляційним судом встановлено, що вищезазначений кредитний договір сторін Банку та ОСОБА_1 № б/н від 01.10.2010 року є договором приєднання (ст. 634 ЦК України) і складається не лише з анкети заяви відповідача від 01.10.2010 року (т.с. 1 а.с. 6), Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 8-31), а також заяви ОСОБА_2 від 01.10.2010 року з особистим підписом про ознайомлення з Умовами та Правилами надання банківських послуг ПРИВАТБАНК кредитна карта «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (а.с. 7), з якими відповідач погодився у повному обсязі та які у тому числі містять розмір, ставки, умови та порядок нарахування Банком позичальнику відсотків, пені, штрафів тощо, на які суд першої інстанції не звернув уваги у цій справі взагалі.

За таких обставин, суд першої інстанції мав виходити з презумпції правомірності правочину вищезазначеного кредитного договору сторін у цій справі (ст. 204 ЦК України), а також презумпції обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України).

Оскільки, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним; договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу умов вищезазначеного кредитного договору Банк мав право змінювати (зменшувати або збільшувати) кредитний ліміт за рішенням Банку, на що відповідач дала згоду, підписавши вищезазначені заяви (т.с. 1 а.с. 6-7).

Найменування Банку з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було змінено на АТ КБ «ПРИВАТБАНК» згідно із рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 (Статут, копія т.с. 1 а.с. 234 зворот).

Встановлено, що відповідач користувався вищезазначеним кредитом, наданим Банком, але належним чином не виконував своїх зобов`язань за вищезазначеним кредитним договором, несвоєчасно та не у повному обсязі сплачував нараховані йому Банком платежі, передбачені договором, що підтверджується розрахунком заборгованості відповідача перед Банком (т.с. 1 а.с. 4-5) та випискою по рахунку відповідача (т.с. 1 а.с. 195-215), наданими Банком ще суду першої інстанції у цій справі, які при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи є належними допустимими доказами.

Відповідачем не спростовано факту отримання грошових коштів від Банку за вищезазначеним кредитним договором у цій справі.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, при вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи, апеляційний суд дійшов висновку, що в результаті порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору б/н від 01.10.2010 року, Банк мав право на нарахування відповідачу у цій справі заборгованості за кредитним договором станом на 31.03.2016 року (в межах позовних вимог, позов Банку т.с. 1 а.с. 3) у розмірі 11100,54 грн., яка складається з: 248,80 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 6734,30 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3112,65 грн. - заборгованості за пенею (оскільки, саме пеня, а не комісія передбачена довідкою про умови кредитування, підпис аною відповідачем т.с. 1 а.с. 7); а також штрафів: 500,00 грн. штрафу (фіксована частина), 504,79 штрафу (процентна складова) (довідка про умови т.с. 1 а.с. 7), враховуючи строк дії вищезазначеного договору сторін, який відповідає строку дії картки до 09/21 (довідка Банку т.с. 1 а.с. 231 доказ, передбачений ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги у цій справі на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Банку).

Стороною відповідача факт наявності зазначеної заборгованості перед Банком станом на 31.03.2016 року, на час перегляду цієї справи судом першої інстанції та перегляду апеляційним судом належними, допустимим доказами у цій справі не спростований.

Разом із тим, Банк не має права на одночасне стягнення з відповідача у цій справі пені та штрафів в силу вимог ст. 61 Конституції України, оскільки не допускається одночасне нарахування Банком пені та штрафів за одне те саме порушення, так як останні є різновидом одного виду відповідальності цивільної (ст. 549 ЦК України).

Тому, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі підлягала б лише пеня без штрафів.

Проте, відповідач у суді першої інстанції 22 вересня 2020 року заявив про застосування строку позовної давності у цій справі (т.с. 1 а.с. 85 зворот).

В силу вимог ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, заявленою до винесення ним рішення (ч.3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (пені) (ст. 258 ч. 2 п. 1 ЦК України).

Враховуючи звернення до суду Банку у цій справі 12.05.2016 року (т.с. 1 а.с. 2), та заявлення відповідачем строку позовної давності у цій справі у суді першої інстанції (т.с. 1 а.с. 85 зворот), стягненню з відповідача на користь Банку у цій справі підлягає пеня лише в межах однорічного (спеціального) строку позовної давності до дати звернення до суду 12.05.2016 року і по 29.06.2015 року включно на загальну суму 1000,00 грн. (розрахунок Банку: 100,00 грн. * 10 т.с. 1 а.с. 5)

Щодо основної суми боргу, враховуючи обов`язок відповідача щомісячними платежами погашати вищезазначений борг, то в межах трирічного (загального строку позовної давності у цій справі з відповідача на користь Банку підлягає заборгованості за кредитним договором станом на 31.03.2016 року (позов Банку т.с. 1 а.с. 3) до дати звернення до суду 12.05.2016 року і по 30.05.2013 року включно у загальному розмірі 6869,75 грн., яка складається з: 168,06 грн. - заборгованості за поточним тілом кредиту (розрахунок: 248,80 грн. станом на 31.03.2016 року т.с. 1 а.с. 3 - заборгованість станом на 30.05.2013 року прострочене тіло кредиту 80,74 грн., т.с. 1 а.с. 4 зворот), 6701,69 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом (розрахунок: 6734,30 грн. станом на 31.03.2016 року т.с. 1 а.с. 3 - заборгованість станом на 30.05.2013 року 32,61 грн. т.с. 1 а.с. 4 зворот).

При цьому, апеляційний суд не приймає до уваги у цій справі розрахунок заборгованості відповідача перед Банком, наданий апеляційному суду (т.с. 2 а.с. 1-6), який не враховує строк позовної давності у цій справі, про застосування якої відповідач просив у суді першої інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції у цій справі є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов Банку задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 01.10.2010 року станом на 31.03.2016 року у розмірі 7869,75 грн., яка складається з: 168,06 грн. - заборгованості за тілом кредиту 6701,69 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1000,00 грн. пені, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч.ч.1, 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, останній має право на стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 2442,34 грн. (розрахунок: 1378,00 грн. судового збору за першу інстанцію (т.с. 1 а.с. 1) + судовий збір, сплачений Банком за подачу апеляційної скарги до апеляційного суду у належному розмірі 150 % від 1378,00 грн. = 2067,00 грн. (платіжне доручення на суму 2400,00 грн. - т.с. 1 а.с. 232, зайво сплачений судовий збір у сумі 333,00 грн., розрахунок: 2400,00 грн. -2067,00 грн. ) = 3445,00 грн. * сума задоволених позовних вимог 7869,75 грн. / сума заявлених позовних вимог 11100,54 грн.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13 листопада 2020 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () заборгованість за кредитним договором б/н від 01.10.2010 року станом на 31.03.2016 року у розмірі 7869,75 грн., яка складається з: 168,06 грн. - заборгованості за тілом кредиту 6701,69 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 1000,00 грн. пені.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 2442,34 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 29.03.2021 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.