Ухвала

Іменем України

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 490/6156/18

провадження № 61-10794ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька Ірина Миколаївна про визнання договору недійсним та відшкодування комунальних послуг,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І. М., про визнання договору недійсним та відшкодування комунальних послуг.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що наприкінці 2014 року вона познайомилася із ОСОБА_3 , яка запропонувала їй укласти із ОСОБА_1 , який є її сином, договір довічного утримання, для здійснення догляду за нею та її утриманням.

13 лютого 2015 року сторони уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом Грудницькою І. М., який вона підписала, проте не змогла прочитати, оскільки не мала окулярів. Крім цього нотаріус не пояснила їй зміст та суть підписаного договору, екземпляр договору також не видала, і вона була впевнена, що це договір за яким відповідач буде утримувати її як вони домовлялися раніше.

Але, починаючи із травня 2017 року відповідач перестав цікавитися нею та припинив оплату комунальних послуг, внаслідок чого у неї почала накопичуватися заборгованість за комунальними платежами.

Тому вона звернулася до приватного нотаріуса для отримання копії укладеного договору, та 27 листопада 2017 року її отримала, а прочитавши з`ясувала, що відповідач, скориставшись її похилим віком, її становищем як особи з інвалідністю першої групи, уклав з нею обманним шляхом договір дарування квартири замість договору довічного утримання.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним договорів дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між сторонами 13 лютого 2015 року, внаслідок обману зі сторони ОСОБА_1 щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін, а також просила про відшкодування вартості комунальних послуг.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано договорів дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 13 лютого 2015 року між сторонами, недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції встановив, що позивач мала на меті укласти договір довічного утримання, а тому в силу свого похилого віку, стану здоров`я та відсутності умов для належного ознайомлення зі змістом договору була введена в оману щодо правової природи договору, який вона укладає, оскільки вважала, що укладає саме договір довічного утримання. Сам обман полягав у не доведенні до усвідомлення позивачем того, що укладається договір дарування, а не договір довічного утримання, що свідчить про відсутність вільного волевиявлення та невідповідності внутрішній волі позивача змісту укладеного нею договору.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування комунальних послуг, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо виду та розміру комунальних послуг, а також підстав такого відшкодування.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року у частині підстав визнання недійсним договору дарування, укладеного 13 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І. М., змінено, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для визнання договору дарування недійсним, проте помилився щодо зазначення підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки як вбачається з пояснень сторін мала місце помилка зі сторони позивача щодо правової природи договору, який вона укладає.

29 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2021 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано заявникові строк на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: надати суду докази на підтвердження дати отримання копії ухвали Верховного Суду від 12 травня 2021 року про повернення касаційної скарги; надати суду уточнену редакцію касаційної скарги, у якій зазначити передбачені підстави касаційного оскарження судового рішення, а також надіслати суду копії уточненої редакції касаційної скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників.

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме: уточнена редакція касаційної скарги, копія конверта Верховного Суду із трек-номером відправлення.

У касаційній скарзі міститься клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження.

Враховуючи те, що вперше із касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення заявник звернувся у межах строку на касаційне оскарження, проте ухвалами Верховного Суду від 28 січня 2021 року, від 12 травня 2021 року касаційні скарги повернуті заявнику, що не перешкоджає повторному зверненню із касаційною скаргою.

Ухвала Верховного Суду від 12 травня 2021 року, якою вдруге повернуто касаційну скаргу ОСОБА_1 , отримана заявником 29 травня 2021 року, що підтверджується копією конверта Верховного Суду із трек-номером відправлення.

Відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Перевіривши доводи клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Отже, недоліки касаційної скарги усунуто.

Перевіривши доводи касаційної скарги, оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

В уточненій касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 61-12804сво20.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних судових рішень чи їх невідповідності висновкам, викладених у постановах Верховного Суду, щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі.

Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Судами встановлено, що 13 лютого 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір дарування належної позивачу квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Грудницькою І. М.

Відповідно до умов договору дарувальником підтверджено, що її не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною, її волевиявлення є вільним, усвідомленим та відповідає внутрішній волі. В договорі також зазначено, що нотаріусом перевірено дієздатність сторін за договором та встановлено волевиявлення та дійсні наміри сторін. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано того ж дня у встановленому законом порядку.

ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та з 1995 року є особою з інвалідністю І групи і потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідками ВТЕК від 29 грудня 1980 року, МСЕК від 01 березня 2012 року № 1 та повідомлення Комунального закладу Миколаївської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 5».

Із 05 листопада 1999 року ОСОБА_2 зареєстрована та постійно проживає у спірній квартирі, що не оспорюється відповідачем.

Оплата за розрахунками за комунальні послуги з утримання спірної квартири здійснювались від імені ОСОБА_2 , що підтверджується копіями платіжних квитанцій за період із квітня по листопад 2018 року.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16 та Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 445/1011/17.

Судами установлено, що ОСОБА_2 , укладаючи оскаржуваний договір дарування, мала на меті, що вона залишиться проживати у своїй квартирі, після її відчуження на користь ОСОБА_1 , який буде допомагати у догляді за нею та її житлом. Після укладення договору, позивач залишилася проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом, певний час сплачувала за нього комунальні платежі, та, зважаючи на свій похилий вік та стан здоров`я, очікувала від відповідача на допомогу. Зобов`язання відповідача про надання допомоги дарувальнику як до укладення угоди, так і після, підтверджуються його особистими поясненнями, наданими у суді, та показами свідків, допитаних в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій, взяли до уваги усі надані сторонами докази та оцінили їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач довела обставини, на які вона посилалася як на підставу для задоволення позовних вимог. Зокрема, обставинами, які вказають на неправильне сприйняття позивачем правової природи укладеного нею договору дарування, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення, є те, що вона продовжувала проживати у спірному житлі, яке є для неї єдиним, певний час сплачувала комунальні послуги, відсутність фактичної передачі спірного житла обдарованому, а також похилий вік позивача, стан її здоров`я та необхідність у сторонньому догляді.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Водночас, суд апеляційної інстанції, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, змінюючи рішення суду першої інстанції у частині мотивів задоволення позову, обґрунтовано виходив із того, до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 229 ЦК України, яка регулює правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а не норма статті 230 ЦК України, якою визначено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права та зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не є повноваженнями суду касаційної інстанції. Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у судах із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Посилання заявника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі наявні інший предмет та підстави позову, ніж у справі, про перегляд якої подано касаційну скаргу, що свідчить про те, що правовідносини не є подібними,а як наслідок про вирішення питання щодо врахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Безпідставними є посилання заявника на неврахування судами висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, оскільки предметом касаційного перегляду у цій справі було судове рішення з процесуальних питань (закриття апеляційного провадження), а тому висновки Верховного Суду у цій справі не містять встановлених фактичних обставин, які мають істотне значення для таких справ, та висновків щодо застосування норм матеріального права, що унеможливлює вирішення питання про неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на висновки, зроблені Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18 є необґрунтованими, оскільки встановлені у справах фактичні обставини є різними.

Так, у вказаних постановах зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Водночас, у цій справі позивачем доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку щодо правової природи укладеного договору.

Верховний Суд зазначає, що встановлення обставин, які вказують на помилку сторони щодо правової природи укладеного договору, здійснюється у кожному випадку окремо на підставі наданих стороною доказів із урахуванням конкретних обставин справи.

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеній у постанові, що зазначена заявником у касаційній скарзі.

Враховуючи те, що касаційна скарга подана на підставі пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, тоді як Верховний Суд уже викладав висновок щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, тому колегія судів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Оскільки правильне застосування судами норм матеріального та процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга є необґрунтованою та про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року.

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 15 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька Ірина Миколаївна про визнання договору недійсним та відшкодування комунальних послуг відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик