Дата документу 03.08.2021 Справа № 315/114/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2752/21 Головуючий у 1-й інстанції: Окладнікова О.І.
Є.У.№ 315/114/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Гуляйпільської міської територіальної громади в особі Гуляйпільської міської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом та виділення земельної ділянки в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Гуляйпільської міської територіальної громади в особі Гуляйпільської міської ради про визнання права власності на земельну частку (пай) та виділення земельної ділянки в натурі.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого залишилася спадщина, що складається із земельної частки (паю) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім. Енгельса, Гуляйпільської міської ради, Гуляйпільського району Запорізької області, розміром 7,86 умовних кадастрових гектарів, які належали спадкодавцю на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ЗП №0062273, виданого Гуляйпільською районною адміністрацією Запорізької області 30.08.1997 року, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 18.12.1997 року за № 113.

12 лютого 2020 державним нотаріусом Шостої запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. їй видано свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, проте її право на земельну частку (пай) не визнається відповідачем, який відмовив їй у виділені земельної ділянки в натурі.

Посилаючись на вказані обставини, просила про задоволення позову.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 травня 2021 року відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення мотивовано тим, що за життя спадкодавця судовим рішенням від 27 квітня 1998 були визнані недійсними рішення органів місцевого самоврядування, на підставі яких земельна ділянка передавалася у власність КСП ім. Енгельса, Державний акт про право колективної власності на землю, а також сертифікати, що видавалися членам КСП, у тому числі і спадкодавцю. При повторній передачі земель у власність КСП ім. Енгельса ОСОБА_2 не був включений у список, що додавався до Державного акту, а отже не набув право власності на земельну частку (пай).

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є упередженим, не ґрунтується на засадах верховенства права, є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що судом безпідставно прийнято як доказ рішення арбітражного суду від 27 квітня 1998 року про визнання недійсним Державного акту про право колективної власності на землю і видраних на його підставі сертифікатів, оскільки цей доказ надано з порушенням встановленого порядку. На думку позивачки, видане їй нотаріальною конторою у 2020 році свідоцтво про право на спадщину на земельну частку пай є достатньою підставою для виділення їй в натурі земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу Гуляйпільська міська рада зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги неспроможними. Спадкодавець не набув право на земельну частку (пай) в землях КСП ім. Енгельса, оскільки не був включений у список осіб, що мають право на земельну частку (пай), який додавався до Державного акту про право колективної власності на землю. Сертифікат на право на земельну частку (пай), що видавався спадкодавцю 18 лютого 1997року, судовим рішенням від 27 квітня 1998 року визнано недійсним, а отже і видане на підставі цього Сертифікату свідоцтво про право на спадщину є також недійсним..

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Арбітражного суду Запорізької області від 27 квітня 1998 року державний акт на право колективної власності на землю №00265 від 04 липня 1995 року був визнаний таким, що втратив силу, а сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0062273 від 30 серпня 1997 року недійсним, то підстав для задоволення позову ОСОБА_1 суд не встановив.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Указом Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» передбачено, що метою реформування аграрного сектору економіки було створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

За змістом зазначеної норми право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю були членами цього підприємства і включені до доданого до цього акту списку та .

Невнесення до зазначеного списку особи, яка на час передачі у колективну власність землі була членом КСП, не може позбавити її права на земельний пай.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Статтею 3 Земельного Кодексу України 1990 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалося, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавалися рівноправними.

Суб`єктами права колективної власності на землю визначалися колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств (частина друга статті 5 ЗК України 1990 року).

Відповідно до статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян.

Відповідно до частини 2 статті 60 ЗК України 1990 року землі, передані колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам у колективну власність, поділялися на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання.

Статтею 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» встановлено, що об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство.

Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» земля може належати підприємству на праві колективної власності, а також може бути надана у постійне або тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, а право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

За змістом положень Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) нерозподілена (невитребувана) земельна ділянка це земельна ділянка, що була запроектована в складі єдиного земельного масиву без визначення меж в натурі (на місцевості), проте не була розподілена на зборах власників земельних часток (паїв) через неявку на збори осіб власників права на земельну частку (пай) чи їх спадкоємців. Статус невитребуваних нерозподілені земельні ділянки набувають вже після проведення зборів стосовно розподілу земельних ділянок.

Разом із тим, на відміну від земельної ділянки, земельна частка (пай) є умовною часткою земель, які належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, розмір якої визначено в умовних кадастрових гектарах.

Зібраними у справі доказами встановлено, що відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 , 01.09.1987 ОСОБА_2 був прийнятий в члени колгоспу імені Енгельса Гуляйпільського району Запорізької області (а.с.14).

Рішенням № 46 від 03 липня 1995 року Виконавчим комітетом Гуляйпільської районної Ради ухвалено про передачу земель колективного сільськогосподарського підприємства імені Енгельса в колективну власність (а.с.16).

13 червня 1996 року Розпорядженням голови Гуляйпільської районної державної адміністрації Бірюковим І.О. за №228 було затверджено вартість земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах по колгоспу імені Енгельса (а.с.17).

30 серпня 1997 року Гуляйпільською районною адміністрацією Запорізької області ОСОБА_2 було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0062273, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 18 грудня 1997 року за № 113 (а.с. 18).

04 грудня 1997 року ОСОБА_2 був виключений з членів колгоспу, відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 (а.с.14).

Рішенням Арбітражного суду Запорізької області від 27 квітня 1998 року визнано недійсним рішення виконкому Гуляйпільської районної ради від 16 травня 1995 року №29 «Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель колгоспу ім.Енгельса», рішення Гуляйпільського райвиконкому від 03 липня 1995 року №46 «Про передачу земель колективного сільськогосподарського підприємства імені Енгельса в колективну власність», розпорядження голови Гуляйпільської райдержадміністрації від 13 червня 1996 року №228 «Про затвердження вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах по колгоспу імені Енгельса» і видані на його підставі сертифікати на право земельного паю, а також визнано вважати таким, що втратив силу Державний акт на право колективної власності на землю №00265 від 04 липня 1995 року (а.с. 59-60).

Повторно Державний акт на право колективної власності на землю КСП імені Енгельса був виданий Гуляйпільською районною радою народних депутатів Гуляйпільського району Запорізької області відповідно до рішення Гуляйпільської районної ради від 02.08.1999 року №54 (а.с. 25).

На день прийняття органами місцевого самоврядування рішення про передачу земель у колективну власність членів КСП ім. Енгельса ОСОБА_2 не був членом КСП ім..Енгельса, до списку, що додавався до вказаного Державного акту ОСОБА_2 не був внесений.

Рішення членів КСП ім.Енгельса про затвердження списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), ОСОБА_2 за життя в судовому порядку не оскаржував, з вимогами про визнання права на земельну частку в землях КСП не звертався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с.12).

Незважаючи на рішення арбітражного суду від 27 квітня 1998 року, 12 лютого 2020 року державний нотаріус Шостої запорізької державної нотаріальної контори видав Волковій М.О. свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 на земельну частку та зазначив, що право на земельну частку (пай) належать спадкодавцю на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗП №0062273, який зареєстрований у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 18 грудня 1997 року за № 113(а.с.13).

Установивши, що Сертифікат ЗП №0062273, який посвідчував право ОСОБА_2 на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП ім.Енгельса, визнано недійсним рішення арбітражного суду від 27 квітня 1998 року, і що при повторному видачі Державного акту про право колективної власності на землю ОСОБА_2 не був членом КСП ім.Енгельса, а тому і не набув право на земельну частку (пай), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка як спадкоємець першої черги також не набула такого права.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності ОСОБА_1 на земельну частку підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 12 лютого 2020 року, яке ніким не скасовано, а тому вона набула право на землю в порядку спадкування після смерті свого батька, є неспроможними.

Відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Зважаючи на те, що судовим рішенням від 27 квітня 1998 року, яке є обов`язкове для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, визнані недійсними Державний акт про право колективної власності на землю відповідні сертифікати на право земельного паю, в тому числі і сертифікат на ім`я батька позивачки ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріальною конторою на підставі недійсного сертифікату, не може слугувати підставою для виникнення у позивачки права на земельну частку (пай), оскільки спадкодавець за свого життя такого права не набув.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що копію рішення арбітражного суду надано відповідачем із порушенням встановленого нормами ЦПК України порядку, а тому суд першої інстанції не мав права приймати його до уваги, є безпідставними, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 травня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2021 року.

Головуючий І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська