Дата документу 04.08.2021
Справа № 937/2556/20
Провадження № 2/937/250/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«04» серпня 2021 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Колодіної Л.В.,
за участі секретаря судового засідання - Арифової Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми завданих збитків державі,

В С Т А Н О В И В :
Представник Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми завданих збитків державі.
Позов обґрунтований тим, що старший лейтенант ОСОБА_1 , наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) №2 від 23.04.2014 призначений на посаду командира взводу охорони, зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків з 23 квітня 2014 року. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №403 від 03.11.2017 проведено інвентаризацію по автомобільній службі у групі матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в результаті чого виявлено нестачу автомобільного майна загальною вартістю п`ятдесят чотири тисячі триста тридцять гривень. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №132 від 19.02.2018 призначено службове розслідування по факту нестачі майна речової служби військової частини НОМЕР_3 (колишня в/ч пп НОМЕР_2 де проходив військову службу Відповідач). В ході проведення службового розслідування було з`ясовано, що шкода заподіяна державі в наслідок службової недбалості та безвідповідального ставлення до контролю з обліком майна посадовими особами речової служби військової частини НОМЕР_1 . За результатами службового розслідування винним у виникненні нестач військового майна речової служби військової частини встановлено ОСОБА_1 . Відповідно до Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовці за шкоду заподіяну державі, затверджена Постановою Верховної ради України від 23.06.1995 року №243/95-ВР, колишнього командира взводу військової частини НОМЕР_3 громадянина ОСОБА_1 притягнуто до часткової матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державі в сумі 163 670, 20 гривень з урахуванням кратності.
18.11.2020 від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Сивової Я.В. до суду надійшов відзив на позовну заяву Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми завданих збитків держави. Відзив обґрунтований тим, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 2 від 23.04.2014 відповідача ОСОБА_1 призначено на посаду командира взводу охорони, зарахований до списків особового складу частини на всі види забезпечення, справу та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків з 23.01.2014. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 91 від 31.03.2015 відповідача ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до підпункту «а» пункту 3 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» (після прийняття рішення про демобілізацію, у
строки визначені рішенням Президента України), вважати що справу та посади здав. Як вбачається з позовної заяви відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 403 від 03.11.2017 проведено інвентаризацію по автомобільній службі у групі матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 . В подальшому, як вбачається з позову, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 № 132 від 19.02.2018 було призначено службове розслідування по факту нестачі майна речової служби ВЧ НОМЕР_3 (колишня ВЧ НОМЕР_2 ), де проходив службу відповідач. Оскільки на час призначення службового розслідування відповідача було звільнено у запас, то про вказане службове розслідування він дізнався отримавши позов. Відповідач не погоджується з тим, що з його вини була заподіяна державі шкода внаслідок службової недбалості та безвідповідального ставлення до контролю з обліком майна. З огляду на те, що відповідач не обізнаний з матеріалами службового розслідування він позбавлений можливості обґрунтувати свою незгоду з висновками службового розслідування.
Сторони в судове засідання не з`явилися.
Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує та просить задовольнити в повному обсязі.
Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позову заперечують з підстав, викладених у відзиві.
У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
23 квітня 2014 року на підставі наказу №2 командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) старший лейтенант запасу ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу 23 батальйону територіальної оборони та на всі види забезпечення/а.с.6/.
31 березня 2015 року наказом № 91 командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) старшого лейтенанта запасу ОСОБА_1 командира третього мотопіхотного взводу першої мотопіхотної роти відповідно до частини восьмої статті 26 закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом від 15.01.2015 №113-VIII, звільнено з військової служби у запас за пунктом 3 підпунктом «а» (після прийняття рішення про демобілізацію, у строки, визначені рішенням Президента України), справу та посаду здав та направлено на військовий облік Мелітопольсько-Веселівського ОРВК Запорізької області/а.с.7/.
16 травня 2018 року наказом №137 командира військової частини НОМЕР_1 службове розслідування за фактом нестачі майна речової служби військової частини НОМЕР_3 вважається завершеним. Відповідно до «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженою постановою Верховної ради України від 23.05.2015 №243/95-ВР колишнього командира взводу військової частини НОМЕР_3 громадянина ОСОБА_3 притягнуто до часткової матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду (накладна №673 від04.01.2015, накладна №678 від 04.01.2015, накладна №676 від 04.01.2015, накладна №574 від 04.01.2015) та стягнуто з нього на користь держави суму з урахування кратності та ПДВ 163670,20 (сто шістдесят три тисячі шістсот сімдесят гривень двадцять копійок)/а.с.11-13/.
Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24 березня 1999 року, затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями.
Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, визначені Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року (надалі в тексті рішення Положення).
Відповідно до п. 2 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.
Пунктом 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Відповідно до п. 10 Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення (обмежена матеріальна відповідальність).
Повна матеріальна відповідальність згідно п.13 Положення передбачена у разі: умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій; приписки у нарядах та інших документах фактично не виконаних робіт, перекручування звітних даних і обману держави в інших формах; заподіяння шкоди особою, яка перебувала у нетверезому стані; дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину; недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як зазначено у ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилається на наказ №137 командира військової частини НОМЕР_1 про результати службового розслідування 16.05.2018 відповідно до якого службове розслідування за фактом нестачі майна речової служби військової частини НОМЕР_3 вважається завершеним. Відповідно до «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» затвердженою постановою Верховної ради України від 23.05.2015 №243/95-ВР колишнього командира взводу військової частини НОМЕР_3 громадянина ОСОБА_3 притягнуто до часткової матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду (накладна №673 від04.01.2015, накладна №678 від 04.01.2015, накладна №676 від 04.01.2015, накладна №574 від 04.01.2015) та стягнуто з нього на користь держави суму з урахування кратності та ПДВ 163670,20 (сто шістдесят три тисячі шістсот сімдесят гривень двадцять копійок).
Однак, на підтвердження вказаних обставин, позивачем не надано суду жодного доказу, зокрема, матеріалів службового розслідування відносно ОСОБА_1 , де мало б бути зазначено про його посадові права та обов`язки, акту прийому-передачі матеріальних цінностей, показів свідків, інших документів, на підставі яких можливо було б встановити причетність ОСОБА_1 до зазначених нестач військового майна речової служби військової частини.
Суду не зрозуміло чим керувався позивач, вираховуючи суму збитку в розмірі 163670,20 грн.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову стосовно грошових вимог (обґрунтованість, правильність розрахунків, наявність доказів, що їх підтверджують).
На позивача покладений обов`язок довести в суді ті обставини, що позивач уповноважений звертатися до суду з відповідним позовом і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень цивільного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 76-83 ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав. Таким чином, при викладених обставинах, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві позов задоволенню не підлягає.
За наслідками розгляду справи судовий збір слід покласти на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 77 - 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми завданих збитків державі відмовити.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , на користь держави судовий збір у розмірі 2102 /дві тисячі сто дві/ гривні 00 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду області протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються наступні дані сторін та інших учасників справи:

Позивач: Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя: Л.В. Колодіна