Номер провадження: 22-ц/813/4844/21
Номер справи місцевого суду: 522/7057/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, та виселення задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Стягнуто із ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, згідно з яким в позові ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі.

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_3 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 18.03.2021 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 надійшло клопотання, у якому представник просить апеляційний суд провести судове засідання у його відсутність та апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року залишити без змін.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на електрону пошту апеляційного суду надійшло клопотання, у якому останній просить суд відкласти розгляд справи щодо розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , у зв`язку із участю представника у іншому судовому засіданні по кримінальному провадженню у Малиновському районному суді м.Одеси.

Дослідивши подане клопотання, колегія суддів виходить із наступного.

Так, відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Представником відповідача за власним волевиявленням було надано перевагу у розгляді іншої справи, при цьому сам ОСОБА_1 , повідомлений належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки, до суду не зявився, причин своєї неявки не повідомив.

На підставі наведеного, за умови, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явилися та повідомлялися завчасно і належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13 березня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л.

29 січня 2015 року ОСОБА_5 подарувала квартиру АДРЕСА_4 , що належала їй на праві приватної власності своєму онукові ОСОБА_6 сину відповідача, шляхом укладення договору дарування в присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Бежана А.В., який вказаний договір посвідчив.

У подальшому, 30 січня 2015 року новий власник квартири - ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу квартири із позивачем ОСОБА_3 у присутності приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Машкіної Н.О., яка вказаний договір посвідчила.

Право власності на спірну квартиру того ж дня, 30.01.2015 року, було зареєстровано за позивачем, що підтверджується копією витягу №32933020 від 30.01.2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Між тим, як вбачається з пояснень представників сторін та підстав позову, ОСОБА_1 до теперішнього часу є зареєстрованим у вказаній квартирі та перешкоджає позивачу у користуванні нею, мешкає в ній та не допускає позивача.

Також судом було встановлено, що у лютому 2015 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 , укладеного 29 січня 2015 між ОСОБА_5 та її онуком ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О., визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , укладеного 30 січня 2015 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. (справа №522/2795/15-ц).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 17 травня 2016 року рішення місцевого суду скасовано, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від 29 січня 2015 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , в іншій частині позову відмовлено.

Ухвалою ВССУ від 18.10.2017року рішення апеляційного суду Одеської області від 17.05.2016 року було скасоване та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.25-38).

04 квітня 2018 року апеляційним судом Одеської області було винесено постанову, якою рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 липня 2015 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про визнання правочинів недійсними, залишено без змін (а.с.39-43).

Таким чином, станом на теперішній час договір відчуження квартири, за яким позивач 30.01.2015 року набув право власності на неї, є дійсним та позивач є законним власником майна.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, районний суд виходив з того, що оскільки відповідач був членом сім`ї попереднього власника квартири за адресою: АДРЕСА_3 та після зміни власника будинку, відповідач самостійного права на житло, з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, а його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім`ї якої він був, позивач, володіючи на праві власності квартирою на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2015 року, у вказаній квартирі проживати не має змоги внаслідок реєстрації та проживання у цій квартирі відповідача, що призводить до порушення права володіння та користування квартирою, яка належить позивачу, тому суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири без надання іншого житла є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, судом також встановлено, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, задоволенню не підлягають, оскільки правових підстав, визначених ст. 405 ЦК України та ст. 71-72 ЖК України судом не встановлено.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частини перша та друга статті 328 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Судовим розглядом справи встановлено, що позивач ОСОБА_3 є новим власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.01.2015 року.

Однак, як встановлено судом, позивач ОСОБА_3 позбавлений можливості користуватися своєю власністю, оскільки відповідач ОСОБА_1 , який проживає у спірному житлі за згоди попереднього власника, відмовляється виселятися з нього.

Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого він не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд.

З урахуванням вищевикладених обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_3 в частині усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири без надання іншого житла є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 посилається на те, що судом не була врахована ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР, згідно якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Разом з тим, на вказані доводи апелянта, слід зазначити наступне.

Так, статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

При цьому, відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Таким чином, вирішуючи спір, врахувавши обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідач самостійного права на житло, з підстав передбачених законом (найм, оренда тощо) не набув, а його право користування вказаною квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членом сім`ї якої він був

Необґрунтованими та безпідставними є і твердження апелянта про те, що судом також були порушені норми процесуального права, зокрема щодо не зупинення провадження у даній справі до вирішення справи №522/2795/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , за участю третіх осіб приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Машкіної Ніни Олександрівни та ОСОБА_9 , про визнання правочинів недійсними.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 10.07.2018 року було розглянуто клопотання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про зупинення провадження у даній до прийняття остаточного рішення Верховним судом України по справі №522/2795/15-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.07.2015 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року, за наслідками розгляду якого в задоволені клопотання було відмовлено (а.с. 63-64).

07.11.2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 знову звернувся до суду із клопотанням про зупинення провадження по справі до прийняття остаточного рішення Верховним судом України по справі №522/2795/15-ц за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2015 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 04.04.2018 року, за наслідками розгляду якого, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 29.11.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було відмовлено (а.с. 83, 83 зворот).

При цьому апеляційний суд зазначає, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та є відкритими і загальнодоступними, постановою Верховного суду від 01.07.2020 року (справа № 522/2795/15-ц), касаційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 липня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2018 року залишено без змін.

Таким чином наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 липня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою та виселення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.03.2021 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: Л.А. Гірняк

С.М. Сегеда