КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021 року м. Київ

Унікальний номер справи № 369/2170/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/9544/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через представника ОСОБА_6, на заочне рішення Києво - Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

у лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований з ОСОБА_2 12.01.2003 в Республіці Того (Західна Африка) в місті Ломе, про що було видано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 ст. 31 книги реєстрації записів актів про одруження № 1; заклад який дав дозвіл на укладення шлюбу: Церков Святого Антоніоса в місті Ель-Лумі-Ель-Того - № 15 від 13.01.2003; документ видано Почесним Посольством Лівану в м. Котоно 10.09.2004; документ легалізовано Міністерством внутрішніх справ Ліванської Республіки - Головним управлінням зі справ громадянського стану м. Бейрут, 10.05.2005.

В обґрунтування позову зазначала, що з січня 2003 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки сімейне життя з ОСОБА_2 не склалось та в них постійно виникають сварки подальше збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам.

Заочним рішенням Києво - Святошинського районного суду м. Києва від 04.09.2020 позов задоволено.

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду м. Києва від 17.05.2021 заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. А саме, в порушення п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України суд не правильно зазначив ім`я відповідача. Суд розглянув справу не повідомивши його належним чином про день та час судового розгляду. У позовній заяві зазначена адреса його реєстрації, де він інколи проживає, проте більшість часу проживає і працює в Африці, а тому судову повістку він не отримував. Документи про шлюб, які надані позивачкою, не є документами, які належним чином підтверджують факт наявності реєстрації шлюбу, що повинен мати юридичне значення за діючим в Україні законодавством. Ці документи лише підтверджують реєстрацію релігійного обряду шлюбу, що у відповідності ч. 3 ст. 21 СК України, не є підставою для виникнення у жінки та чоловіка прав та обов`язків подружжя. У даних документах також не має даних про те, що такий сімейний союз має відповідну реєстрацію у органі державної реєстрації актів цивільного стану України. До того ж надані позивачкою документи відрізняються від оригіналу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що дозвіл на укладення шлюбу між сторонами надала Церква Святого Антоніоса в місті Ель-Лумі-Ель-Того. У тій країні де реєструвався шлюб між сторонами - церква являється органом державної реєстрації і уповноважена реєструвати шлюби, нарівні із органами державної реєстрації створеними в інших країнах. У шлюбі у сторін народилось двоє дітей, а органом державної реєстрації України, визнано шлюб і батьківство відповідача, який офіційно записаний батьком їх спільних дітей, громадян України, які носять прізвище і найменування по - батькові. Вказує, що питання підсудності справи з іноземним елементом визначається Законом України «Про міжнародне приватне право», а враховуючи, що у відповідача на території України є місце проживання та власне нерухоме майно то позов про розірвання шлюбу підсудний Києво - Святошинському районному суду Київської області.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. При цьому зазначив, що оскаржуване рішення не матиме юридичної сили у країні, в якій було укладено шлюб.

Позивачка та її представник ОСОБА_7 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.01.2003 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований шлюб про що видано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 ст. 31 книги реєстрації записів актів про одруження № 1; заклад який дав дозвіл на укладення шлюбу: Церков Святого Антоніоса в місті Ель-Лумі-Ель-Того - № 15 від 13.01.2003; документ видано Почесним Посольством Лівану в м. Котоно 10.09.2004; документ легалізовано Міністерством внутрішніх справ Ліванської Республіки ?1; Головним управлінням зі справ громадянського стану м. Бейрут, 10.05.2005.

Сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують та не проживають тривалий час.

Відповідач не оскаржує висновків суду про те, що сторони спільного господарства не ведуть, шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо та збереження шлюбу є неможливим.

Доводи апеляційної краги зводяться лише до того, що надані позивачкою документи, не є належними та допустимими доказами, які підтверджують укладення між сторонами шлюбу.

Частинами першою, другою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23.06.2005 № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно зі ст. 60 Закону № 2709-IV правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним.

Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ст. 63 Закону № 2709-IV).

Відповідно до вимог ст. 13 Закону № 2709-IV документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

На підтвердження обставин щодо укладення шлюбу позивач надала нотаріально посвідчену копію свідоцтва про одруження, на якому міститься відмітка про те, що Консульський відділ Посольства України засвідчує справжність попереднього підпису (а.с. 66, 67).

З тексту свідоцтва про шлюб вбачається, що Церков Святого Антоніоса в місті Ель-Лумі є закладом, який дав дозвіл на укладення шлюбу, а не установою, яка такий шлюб зареєструвала.

Позивач зазначала, що саме це свідоцтво про шлюб стало підставою для внесення у свідоцтво про народження дітей даних про батька. Оригінал свідоцтва знаходиться у відповідача та саме він його надавав як при реєстрації народження дітей, так і при отриманні свідоцтва на тимчасове проживання.

Представник відповідача підтвердив, що дані про батька були внесені у свідоцтва про народження дітей на підставі свідоцтва про одруження, оригінал якого знаходиться у відповідача.

Відповідно до ст. 122 СК України походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документів закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відтак на час реєстрації народження дітей у органах РАЦС відповідач вважав, що свідоцтво про одруження є належним документом, який підтверджує не релігійний обряд шлюбу, а шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації. Зазначене свідоцтво про шлюб використовувалося державними органами України як належний документ, який має відповідну легалізацію, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд ухвалив рішення на підставі неналежного доказу про укладення шлюбу колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що у позовній заяві та рішенні суду зазначено відповідачем іншу особу, а саме ОСОБА_2 не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення. Так, у свідоцтві про одруження та у свідоцтві на тимчасове проживання зазначено ОСОБА_2. У свідоцтві про народження ОСОБА_4 зазначено батько: ОСОБА_2 , а у свідоцтві про народження ОСОБА_3 - ОСОБА_2.

Зазначення у позовній заяві та рішенні суду помилково замість ОСОБА_2 або ОСОБА_2 - ОСОБА_2, будь - яким чином не впливає на обставини, встановлені судом про те, що саме між сторонами виник спір, а не між позивачкою та іншою особою, яка не є стороною у цій справі.

Зазначена описка може бути виправлена судом у порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України, проте не може бути підставою для скасування рішення суду.

Судові повістки направлялися відповідачу у встановленому законом порядку за його зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 . З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 значиться власником цієї квартири. Про зміну місця проживання відповідач не повідомляв, а відтак вважається таким, що належним чином повідомлений про день та час судового розгляду.

Апелянт вказує на те, що він не отримавши судової повістки, не міг надати своїх заперечень проти позову, проте як вказувалося вище, апеляційна скарга не містить доводів про можливість збереження шлюбу.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво - Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 02.08.2021.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук