Справа № 204/2542/21
Провадження № 2/201/2520/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в особі головуючого - судді Ткаченко Н.В., розглянувши в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Верона" про визнання недійсним договору позики №1785045 від 12.01.2021р.

ВСТАНОВИВ:

01.06.2021р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю з Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ "Верона" про визнання недійсним договору позики № 1785045 від 12.01.2021р.

Одночасно із позовною заявою представником позивачки - адвокатом Зачепіло О.В. (діє на підставі ордера серія АН №1001238 від 31.03.2021р. - а.с. №24) були подані заяви про розгляд справи без позивачки та її представника та клопотання про витребування доказів, в якому представник просив витребувати у відповідача копію договору позики, який було укладено між ОСОБА_1 та фінансовою організацією, оскільки позивачка самостійно не має можливості отримати цей документ (а.с. №21-22).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 02.06.2021р. прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження, у відповідності до положень ч.5 ст.279 ЦПК України призначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с. №37).

Крім того, даною ухвалою, задля розгляду клопотання про витребування доказів по суті, позивачці запропоновано подати до суду докази неможливості самостійного витребування доказів (п.4 ч.2 ст.84 ЦПК України). Станом на день винесення рішення, позивачкою вимоги ст.ст. 84, 183 ЦПК України, встановлені для клопотань з процесуальних питань, не виконані, а тому у відповідності до положень ч.4 ст.183 ЦПК України суд вважає необхідним повернути без розгляду клопотання позивача про витребування доказів. Також судом враховується, що копію оспорюваного договору позики було надано відповідачем.

В обґрунтування позову представник позивачки - адвокат Зачепіло О.В. посилалася на те, що між ОСОБА_1 та ТОВ "Верона" було укладено договір №1785045, відповідно до якого позивачкою було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, позивачка вважає, що укладений договір є недійсним, оскільки ТОВ "Верона" було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно - телекомунікаційної системи, проте договір позивачкою підписано не було. Відповідачем письмово не було проінформовано ОСОБА_1 про всю необхідну інформацію про вартість послуги та щодо істотних умов договору, не було надано позивачці, як споживачу, відомості які необхідні клієнту при укладанні договору про надання споживчого кредиту, сукупну вартість кредиту, відповідач скористався, що позивачці об`єктивно бракувало знань, щоб оцінити запропоновані умови кредитування, необхідних для здійснення правильного вибору при підписання договору. Крім того, відповідачем в договорі встановлено вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором, що є несправедливими умовами, а отже відповідач ввів позивачку в оману стосовно істотних умов договору, а зокрема, на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки позивачці не було зазначено нічого на рахунок великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. При укладенні договору позивачку було повідомлено про значно меншу ціну кредиту (розмір відсотків), через що позивачка і погодилася на укладання договору, а насправді розмір нарахованих відсотків за кредитом значно перевищує розмір заборгованості за договором. Таким чином, оскільки цей правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької діяльності, він є недійсним, а тому позивачка просила суд, визнати недійсним договір позики №1785045, укладений між нею та ТОВ "Верона".

07.07.2021р. від відповідача ТОВ "Фінансова компанія "Верона" надійшов відзив на позовну заяву за підписом представника відповідача - адвоката Тихонова О.А. (діє на підставі довіреності від 22.03.2021р. - а.с.№83), в якому представник відповідача заперечував проти задоволення позову та посилався на те, що відповідно до порядку укладення електронного договору, для можливості отримання фінансових послуг ОСОБА_1 пройшла процедуру реєстрації на сайті ТОВ "ФК "Верона" в результаті чого створено особистий кабінет позичальника. Позивачка ідентифікувалася на сайті позикодавця, заповнила заяву на отримання кредиту, вказуючи особисті дані та інформацію про бажані параметри кредиту, на підставі чого в інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача сформовано пропозицію укласти договір про надання коштів у позику. в тому числі на умовах фінансового кредиту (оферта) від 12.01.2021р. №1785045 у розмірі 3 900 грн. Про прийняте рішення про надання кредиту позивачку було повідомлено за допомогою смс- повідомлення відправленого на мобільний номер вказаний при реєстрації. При цьому, позивачці було направлено пропозицію укласти та підписати договір, а також згенеровано та відправлено електронний підпис одноразовим ідентифікатором G8718, вказані обставини підтверджуються довідкою про відправлення смс-повідомлень. 12.01.2021р. позивачка акцептувала оферту №1785045 на укладення договору про надання позики. Одночасно 12.01.2021р. позивачці, як споживачу, було надано всю інформацію про умови фінансового кредиту - паспорт споживчого кредиту, зі змістом якого ОСОБА_1 було ознайомлена та погодилася, що підтверджується накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Після акцептування оферти позивачка отримала підтвердження вчинення електронного договору (смс-повідомлення), а сам електронний договір було збережено в її особистому кабінеті. На виконання умов договору, ТОВ "ФК Верона" 12.01.2021р. здійснило безготівковий переказ грошових коштів у розмірі 3 900грн. на банківську карту позивачки. Таким чином, договір позики №1785045 був укладений відповідно до ст.10 Закону України "Про електронну комерцію", в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Відповідно до ст.11 вказаного Закону визначений порядок укладання електронного договору. При укладенні договору ОСОБА_1 було надано в повному обсязі інформацію, що визначена у ч.2 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", позичальник була повідомлена про свої права згідно ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Щодо посилань позивачки на наявність нечесної підприємницької практики ТОВ "ФК "Верона" при укладені договору, відповідач зазначив про те, що позивачкою не наведено жодної обставини, яка б дозволяла припустити, що у діях відповідача при укладанні договору був умисел ввести позичальника в оману і намаганням позивачки визнати договір недійсним лише з метою уникнення цивільно - правової відповідальності за договором. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Разом з відзивом на позов представником відповідача були надані копії документів щодо укладення між сторонами договору №1785045 від 12.01.2021р. про надання кредиту (а.с. №41-45).

Суд, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши оцінку змісту заперечень відповідача у сукупності з наданими письмовими доказами та положеннями законодавчих актів, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1. ст.13 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч.1,6 ст.81 ЦПК).

За наявними в матеріалах справи доказами встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

12.01.2021р. ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "Фінансова компанія "Верона" з заявкою на отримання кредиту. Для отримання фінансових послуг, позивачка пройшла процедуру реєстрації на сайті позикодавця, заповнила заяву (форму) на отримання фінансового кредиту, зазначивши персональні дані та бажані параметри кредиту.

На підставі наданої позичальником інформації, 12.01.2021р. був сформований кредитний договір (Оферта) №1785045, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у розмірі 3 900 грн. строком на 29 календарних днів, тобто по 09.02.2021р. (включно), на умовах строковості, зворотності, платності (а.с. №46-50). 12.01.2021р. ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором позичальника G8718, було підписано Акцепт (Заява про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (Оферту) №1785045 про отримання кредиту у розмірі 3 900 грн. строком на 29 календарних днів - по 09.02.2021р. (включно) (а.с. № 50зв-52).

Умовами погодженого позичальником Акцепту визначено, що «Заповненням, підписанням і направлення цього Акцепту відповідно до ст.ст. 638, 642 ЦК України приймаю (акцептую) пропозицію укласти Договір (Оферта) та згодна з умовами Оферти ТОВ "Фінансова компанія "Верона". Даний Акцепт про прийняття пропозиції кредитодавця укласти електронний договір є моєю згодою, як позичальника, на укладення електронного кредитного договору, шляхом заповнення та підписання цього Акцепту на умовах, викладених в Оферті». Загальний розмір кредиту 3 900 грн., строк на який надається кредит складає 29 календарних днів, з моменту підписання цього договору та перерахування коштів позичальнику, а саме: з 12.01.2021р. по 09.02.2021р. (включно). Проценти за користування кредитом нараховуються на суму кредиту, а у разі часткового погашення на непогашену суму, та встановлюються в розмірі 1,9% від суми кредиту в день, що становить 693,5% річних від суми наданого кредиту, тип процентної ставки - фіксована. Загальна вартість кредиту становить 6 048 грн.90коп. В розділі 4 Акцепту визначено, що позичальник зобов`язується повернути суму отриманого кредиту, сплатити нараховані проценти за користування кредитом у строки, визначені Графіком платежів. Графік платежів міститься в розділі 4 Акцепту та визначає умови: сума кредиту - 3 900 грн., сума нарахованих відсотків - 2 148 грн.90коп., загальна вартість кредиту (сума кредиту + нараховані відсотки) - 6 048 грн.90коп., термін платежу (дата повернення кредиту та процентів) - 09.02.2021р.

Згідно п.10.1 підписаного позивачкою Акцепту, визначено, що підписанням цього Акцепту, позичальник підтверджує, що пропозиція укласти кредитний договір (Оферта) підписана кредитодавцем у порядку ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" та цей Акцепт підписаний позичальником у порядку ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" разом складають єдиний електронний документ - електронний договір, що розміщується в особистому кабінеті позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця.

Відповідно до п.10.4 договору позичальник підтверджує, що до укладення договору отримала від позикодавця інформацію зазначену в ч.2 ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а також повідомлена про свої права згідно ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Крім того, 12.01.2021р. позивачкою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором G8718 був підписаний також Паспорт споживчого кредиту у вигляді електронного документа, який за формою та змістом відповідає формі встановленою у Додатку 1 до Закону України "Про споживчий кредит" (а.с. №53зв-54).

Як вбачається з довідки про відправлені смс-повідомлення, 12.01.2021р. на мобільний номер позивачки НОМЕР_1 було надіслані смс-повідомлення з інформацією про схвалення заявки на отримання кредиту на суму 3 900 грн., направлення коду G8718 (електронний підпис одноразовим ідентифікатором) та фактичної видачі кредиту (а.с. №53).

Суд відхиляє посилання позивачки на те, що вона не підписувала договір цифровим підписом, оскільки матеріалами справи підтверджується, що підпис Акцепту (Заява про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (Оферту) №1785045 про отримання кредиту був проставлений ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором позичальника G8718.

12.01.2021р. о 14:54:05 год. ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 3 900 грн. шляхом зарахування коштів на платіжну картку НОМЕР_2 , банк-емітент PRIVATBANK, номер транзакції 31045-60457-16523, опис операції: видача кредиту, Договір №1785045, що підтверджується інформаційною довідкою ТОВ "Платежі онлайн" (а.с.№ 54зв).

Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно п.1. ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного, іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України та ст. 6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч.7 ст.11 Закону)

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру.

Згідно ч.ч.12,13 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

В пунктах 6, 12 ч.1 ст.3 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Згідно ч.3 ст.11 Закону України "Про електрону комерцію" електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Згідно п.8. ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Частина 6 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію"визначає, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: (1) надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (2) заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; (3) вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Отже, електронний договір позики №1785045 від 12.01.2021р., який було укладено між сторонами відповідно до положень ст.ст.10,11,12 Закону України "Про електронну комерцію", тобто шляхом пропозиції (Оферти) на його укладення однієї сторони та її прийняття (Акцепту) іншою стороною та підписанням позичальником електронним підписом - одноразовим ідентифікатором.

Укладання електронного договору та підписання його електронним підписом - одноразовим ідентифікатором відповідає правовому висновку викладеному у постанові Верховного Суду від 09.09.2020р. у справі №732/670/19.

Крім того, суд враховує правову позицію щодо даного спору викладену у постановах Верховного Суду від 23.03.2020р. у справі №404/502/18 та від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19, а саме: "Що без отримання смс-повідомлення та без здійснення входу на веб сайт товариства за допомогою логіна і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача, цей правочин відповідно до Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі".

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. За змістом ст.18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами кредитного договору, щодо яких сторони повинні дійти згоди в належній формі, є: сума кредиту, строк кредитування, умови і порядок його видачі та повернення, відсоткова ставка, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Договір кредиту має бути укладений у письмовій формі (у вигляді паперового документу або у електронному).

Електронний договір позики №1785045 від 12.01.2021р. містить всі умови, зокрема: електронні підписи, виконані відповідно до ст.12 Закону України "Про електронну комерцію", розмір кредиту - 3 900 грн., строк, на який надається кредит - 29 календарних днів, процентна ставка за кредитом складає 1,9 % від суми позики щоденно та 693% річних від суми наданого кредиту, загальна вартість кредиту - 6 048 грн.90коп., інформацію про наслідки прострочення виконання зобов`язань за сплату платежів, в тому числі штрафу, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язань за договором. Позивачці було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст.12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", підтвердженням цього є факт підписання позивачкою Акцепту (Заява про прийняття пропозиції укласти кредитний договір (Оферту) №1785045 про отримання кредиту, Паспорту споживчого кредиту.

Отже, договір позики №1785045 від 12.01.2021р. укладено у відповідній вимогам закону для договору електронній формі. Позивачка, підписавши договір електронним підписом - одноразовим ідентифікатором, засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит кошти саме на умовах, що визначені у запропонованому договорі, договір містить усі умови, передбачені положеннями Закону України "Про споживче кредитування", сторони узгодили всі істотні умови кредитування, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, строк, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, а отже, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Згідно пункту 2 ч.1, п.4 ч.2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про … ціну або спосіб розрахунку ціни.

Перед укладенням договору ТОВ "ФК "Верона" до відома позичальниці було доведено розмір процентної ставки, яка підлягає сплаті за користування кредитом, загальна вартість кредиту і відповідно загальний (сукупний) розмір кредиту, актуальний при умові повернення кредитних коштів і повної сплати відсотків у визначений договором строк і без допущення прострочення. Всі інші наслідки, які небажані для позичальника, за умовами договору (і це відповідає принципам цивільного договору) настають для нього лише при умові недотримання ним самим умов договору та допущення ним порушень, зокрема, допущення прострочення строків виконання грошового зобов`язання. Отже, позивачка знала і усвідомлювала про наявність негативних для неї наслідків у вигляді додаткового майнового навантаження у разі порушення строків (29 календарних днів) повернення кредиту та сплаті процентів та у разі незгоди з такими умовами мала абсолютну можливість не укладати договір на таких умовах.

У даному випадку йдеться мова не про нечесність чи недобросовісність кредитодавця, який діяв в межах закону, а про зміну намірів і прагнень позичальниці, яка станом перед отриманням кредитних коштів вважала такі умови прийнятними для себе, а після їх отримання і використання для задоволення своїх власних потреб і з настанням строку виконання грошових зобов`язань, а також допущенням прострочення - змінила свою думку.

Крім того, позивачка у разі незгоди з умовами договору мала право відповідно до ст.15 Закону України "Про споживче кредитування", протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Проте, у встановлений строк позивачка не відмовилася від договору та не повернула кредит.

Також, в матеріалах відсутні відомості про те, що якщо мали місце події, що внаслідок протиправного використання невстановленими особами персональних даних позивачки поза її волею, було оформлено на її ім`я договір позики, ОСОБА_1 зверталася з відповідною заявою до правоохоронних органів про вчинення злочину.

Зокрема, з наданих відповідачем додаткових документів вбачається, що ОСОБА_1 , починаючи з серпня 2019р. неодноразово користувалася фінансовими послугами відповідача та укладала з ТОВ "ФК "Верона" шляхом прийняття пропозиції (Оферти) електронні договори на отримання кредитів, що свідчить про те, що позивачка цілком ознайомлена з процедурою реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "ФК "Верона" та отримання кредиту шляхом підписання електронного договору (а.с. №55-81).

Частина 1 ст. 230 ЦК України зазначає, що у випадку, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В постанові Верховного Суду від 28.08.2019р. по справі №753/10863/16-ц викладено висновок, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що відповідачем перед укладенням договору було порушено порядок надання позивачці, як споживачу, інформації про умови отримання кредиту, розмір процентної ставки за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, а також що договір позики №1785045 від 12.01.2021р. містить несправедливі умови щодо позичальника. Враховуючи, що з підписанням оспорюваного договору, позивачка погодилась, що вона до його підписання ознайомилась з усіма умовами, на яких кредитор здійснює кредитування, та з загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов`язаних з отриманням та поверненням кредиту, а отже свідомо обрала запропоновані умови кредитування, суд вважає, що відсутні підстави вважати, що кредитодавець при укладенні договору з ОСОБА_1 застосував нечесну практику, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови в задоволення позову та з огляду на те, що відповідно до ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів", позивачка звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що судові витрати по справі судового збору у розмірі 908 грн. (за ставками 2021р.) слід віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 207, 215, 628, 638, 639, 1048, 1054 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законом України "Про електрону комерцію", Законом України "Про споживче кредитування", постановами Верховного Суду від 09.09.2020р. у справі №732/670/19, від 23.03.2020р. у справі №404/502/18 та від 07.10.2020р. у справі №127/33824/19, від 28.08.2019р. по справі №753/10863/16-ц, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, ч.1 ст. 274, ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Верона" про визнання недійсним договору позики №1785045 від 12.01.2021р. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.