Справа № 505/1384/19
Провадження № 2/505/551/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.07.2021 року Котовський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Павловської Г.В.

при секретарі - Шевчук С.В.

за участю представника позивача - адвоката Осокіна С.Ю.

у відсутності позивача - ОСОБА_1

за участю представника відповідача Подільської міської ради Одеської області-Буляндри Н.П.

за участю відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Подільську Одеської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Подільської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішень відповідача неправомірними та скасування права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Осокіна С.Ю. звернулась до суду з позовом до Подільської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішень відповідача неправомірними та скасування права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області №494 від 26.12.1991 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво житлових будинків громадян м.Котовська» їй була виділена земельна ділянка АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м. та надано право індивідуального будівництва на цій земельній ділянці трикімнатного будинку житловою площею 43,7 кв.в. ТП 183-000-163. Надвірних споруд в межах встановленої норми.

На цій земельній ділянці вона побудувала колодязь та почала збирати кошти на будівництво житлового будинку.

Зазначила, що розмір її пенсії майже дорівнює прожитковому мінімуму, усе життя вона працювала вчителем, а тому для того щоб побудувати будинок, їй потрібно декілька десятиліть збирати кошти, що вона ї робила.

Разом з тим, рішенням Подільської міської ради Одеської області №169-УІІ від 31.08.2017 року вищезазначене рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області було скасовано.

Згодом їй стало відомо, що рішенням відповідача №146-VII від 20.07.2016 року ОСОБА_2 вже була виділена у користування спірна земельна ділянка та наданий дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Вважає, що вказані рішення відповідача №146-VII від 20.07.2016 року та № 169-VII від 31.08.2016 року в частині, що стосується спірної земельної ділянки є незаконними та необґрунтованими і такими, які належать в зазначеній частині скасуванню, оскільки перелічені рішення прийняті без її повідомлення, оскаржувані рішення не передбачають вилучення у неї земельної ділянки, що не відповідає вимогам ЗК України, хоча фактично земельна ділянка вилучена, також після прийняття оскаржуваних рішень відповідач не надіслав їх копії, чим унеможливив реалізацію нею права на оскарження в межах строку вказаних рішень.

В той же час їй стало відомо, що рішенням відповідача №305-VII від 24.05.2017 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями відповідача та вважаючи їх протиправними змушена звернутись до суду. Тому, просила постановити рішення, яким визнати неправомірними та скасувати рішення відповідача в частинах, що стосується земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м. за № 146- VII від 20.07.2016 року. № 169- VII від 31.08.2016 року, №305- VII від 24.05.2017 року. Скасувати право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 600 кв.м., а також скасувати реєстрацію цього права власності.

Ухвалою суду від 10.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 25.04.2020 року по вказаній справі вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони відчуження земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м. та виконувати будівельні роботи на вказаній земельній ділянці до постановлення рішення по спрааі.

Ухвалою суду від 14.07.2020 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 15.06.2021 року клопотання представника Подільської міської ради Подільського району Одеської області Буляндра Н.П. про долучення доказів - залишено без розгляду, письмові докази не приймати та повернути їх представнику відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав у повному обсязі та наполягав на її задоволенні. Посилаючись на протиправність оскаржуваних рішень, представником позивача було зазначено, що рішенням відповідача №169-VII від 31.08.2017 року було незаконно порушено право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 , яку було їй виділено у 1991 році. Рішеннями ж відповідача №146-VII від 20.07.2016 року та №305-VII від 24.05.2017 року ОСОБА_2 були надані дозволи відповідно на розробку проекту землеустрою та затверджений відповідний проект для відведення цієї земельної ділянки у власність громадянці ОСОБА_2 .

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала та зазначила, що рішення Подільської міської ради Одеської області №169-VII від 31.08.2017 року, яким було скасовано рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області № 494 від 26.12.1991 року є правомірним та законним, оскільки ОСОБА_1 не використовувала надану їй земельну ділянку за цільовим призначенням, зокрема не розпочала будівництво житлового будинку в строки, передбачені договором. Управлінням архітектури неоднаразово надсилались листи ОСОБА_1 , про те що земельна ділянка буде вилучена. Зазначила, якщо користувач заперечує проти вилучення земельної ділянки останнє проводиться комісією або судом.

Відповідач ОСОБА_2 - у судовому засіданні зазначила, що отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною; площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставах, визначених законодавством. При цьому про наявність у позивача права користування цією земельною ділянкою вона обізнана не була.

Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Конституція України визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області №494 від 26.12.1991 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво житлових будинків громадян м. Котовська» ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 та надано їй право індивідуального будівництва на зазначеній земельній ділянці трикімнатного житлового будинку житловою площею 43,7 кв. м., надвірних споруд в межах встановленої норми.

Рішенням Подільської міської ради Одеської області №169-УІІ від 31.08.2016 року, було скасовано рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області №494 від 26.12.1991 року в частині надання позивачці земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку з невикористанням за цільовим призначенням.

Згідно рішення Подільської міської ради Одеської області №146-VII від 20.07.2016 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідачем 24.05.2017 року було прийнято рішення №305-УІІ, відповідно до якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 у власність громадянці України ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови загальною площею 0.0600 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0318) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

26.06.2017 року право власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу 90863413 від 30.06.2017 року.

Згідно копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , 01 жовтня 1967 року в Котовському відділі ЗАГСу було укладено шлюб між російською « ОСОБА_4 », 1937 року народження та російською « ОСОБА_1 », 1942 року народження, прізвище дружини після реєстрації шлюбу російською « ОСОБА_1 ».

10 вересня 2002 року у Відділі реєстрації актів громадянського стану Котовського міського управління юстиції було укладено шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прізвище дружини після укладання шлюбу « ОСОБА_1 ».

Згідно копії посвідчення від 20.08.1984 року російською « ОСОБА_1 » за довголітню та сумлінну працю нагороджена медаллю «Ветеран праці».

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб`єкт владних повноважень орган місцевого самоврядування Подільська міська рада вирішує в межах закону питання в галузі земельних відносин.

Так, позивачці на підставі рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області №494 від 26.12.1991 року «Про виділення земельних ділянок під індивідуальне будівництво житлових будинків громадян м.Котовська» було виділена земельна ділянка АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м. та надано право індивідуального будівництва на цій земельній ділянці трикімнатного будинку житловою площею 43,7 кв.в. ТП 183-000-163. Надвірних споруд в межах встановленої норми.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно вимог ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Органи місцевого самоврядування, згідно зі ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування.

Рішенням Подільської міської ради Одеської області №169-УІІ від 31.08.2016 року, було скасовано рішення виконавчого комітету Котовської міської Ради народних депутатів Одеської області №494 від 26.12.1991 року в частині надання позивачці земельної ділянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку з невикористанням за цільовим призначенням.

Згідно рішення Подільської міської ради Одеської області №146-VII від 20.07.2016 року ОСОБА_2 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Відповідачем 24.05.2017 року було прийнято рішення №305-УІІ, відповідно до якого було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 у власність громадянці України ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови загальною площею 0.0600 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :02:003:0318) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Отже відповідач, вищезазначеними рішеннями припинив право позивачки на земельну ділянку загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/ або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Обов`язковою умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи - позивача у справі.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Аналізуючи наведені норми закону, слід прийти до висновку, що відповідні міські ради, то як Подільська міська рада Одеської області, мають право передавати у власність землі виключно комунальної власності відповідних територіальних громад, надавати дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення саме таких земельних ділянок.

Разом з тим, судом встановлено, що надаючи дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 міська рада фактично прийняла рішення щодо земельної ділянки, яка вже знаходиться у користуванні позивачки ОСОБА_1 .

Згідно ст.. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Вилучення земельних ділянок здійснюється за письмовою згодою землекористувачів, а в разі незгоди землекористувачів - у судовому порядку. Справжність підпису на документі, що підтверджує згоду землекористувача на вилучення земельної ділянки, засвідчується нотаріально.

З огляду на таке, Подільська міська рада Одеської області, виносячи вищевказані оспорювані рішення діяла, порушуючи надані їй законом повноваження та права позивачки.

Стосовно вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Велика Палата Верховного Суду в постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256 цс 18 зробила правовий висновок. «Щодо вимоги про скасування запису Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Згідно з ЦК України, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом шляхом: визнання цих прав, припинення або зміни правовідношення, тощо.

Визначений позивачем спосіб захисту, на час звернення до суду із даним позовом, відповідав положенням ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та ґрунтувався на правових висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/48-а.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Так, пунктами 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у вказаному рішенні Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. При цьому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Позовні вимоги, що містяться в даній позовній заяві, не суперечать законодавству України, чинному на сьогоднішній день. Згідно зіст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст.8Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з позовними вимогами, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

За таких обставин суд вважає, що заходи забезпечення позову накладені ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області суду від 25.04.2019 року підлягають скасуванню.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Подільської міської ради Одеської області, ОСОБА_2 про визнання рішень відповідача неправомірними та скасування права власності.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Подільської міської ради Одеської області №146-VII від 20.07.2016 року в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність із земель житлової та громадської забудови ОСОБА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,0600 га, за адресою: АДРЕСА_1

Визнати неправомірним та скасувати рішення Подільської міської ради Одеської області №169-VII від 31.08.2016 року про скасування рішення №494 від 26.12.1991 року в частині надання земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у зв`язку із невикористанням за цільовим призначенням.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Подільської міської ради Одеської області №305-VII від 24.05.2017 року «Про передачу у власність земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд « ІНФОРМАЦІЯ_3 », загальною площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 кадастровий номер: :02:003:0318.

Скасувати право власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 площею 0,0600 га, кадастровий номер: :02:003:0318, передану у власність, згідно рішення Подільської міської ради Одеської області №305-VII від 24.05.2017 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічних документацій із землеутрою , а також скасувати реєстрацію цього права власності.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Котовського міськрайонного суду Одеської області від 25.04.2019 року по справі № 505/1384/19 у вигляді заборони відчуження земельної ділянки АДРЕСА_1 , площею 600 кв.м. та виконувати будівельні роботи на вказаній земельній ділянці.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Котовський міськрайонний суд Одеської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Павловська

Повне судове рішення складено та підписано 23 липня 2021 року.