У Х В А Л А

"05" серпня 2021 р.

м. Київ

справа № 755/10995/21

провадження № 4с/755/169/21

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяна Ірина Олександрівна, на бездіяльність державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із скаргою, в якій просить визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяної І.О. стосовно невжиття у повному обсязі заходів, які спрямовані на виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення, а також заявник просить зобов`язати старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяну І.О. забезпечити вжиття всіх необхідних заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва.

Заявник мотивує свої вимоги тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2014 року по справі № 755/2438/15-ц усунено перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від даної квартири; визначено такий порядок користування житловими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_3 ізольовану жилу кімнату площею 13,7 кв.м., в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ізольовану жилу кімнату площею 18,5 кв.м., ізольовану жилу кімнату площею 10,3 кв.м.; місця загального користування залишено в спільному користуванні. 13.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . 26.11.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2019 року замінено стягувача ОСОБА_3 її правонаступником ОСОБА_1 22.12.2020 року державним виконавцем Очеретяною І.О. прийнято постанову про призначення провадження виконавчих дій на 29.12.2020 року на 11.00 годину за адресою: АДРЕСА_1 . Однак 29.12.2020 року не було забезпечено безперешкодного входження стягувача в приміщення, зазначене у виконавчому документів, оскільки квартиру та тамбур в квартиру відчинено не було. При цьому державним виконавцем не було забезпечено присутність двох понятих з участю працівників поліції при вселенні. Заявник не змогла з`явитись 29.12.2020 року за вказаною адресою, оскільки отримала травми, про що нею написано скаргу до державного виконавця із проханням не закривати виконавче провадження та провести виконавчі дії в присутності представника заявника її сина ОСОБА_5 , тому заявник звернулась з даною скаргою до суду.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином, поважні причини неявки суду невідомі.

Суб`єкт оскарження старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяна І.О., отримавши 26 липня 2021 року ухвалу суду від 26 липня 2021 року, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце судового розгляду справи неодноразово повідомлена належним чином, поважні причини неявки суду невідомі, витребувану за ухвалою суду від 26 липня 2021 року копію виконавчого провадження суду не надано, причини ігнорування законної вимоги суду невідомі.

Заявник ОСОБА_1 та її уповноважений представник в судове засідання не з`явились, надано заяву про відкладення розгляду справи, однак неявка учасників процесу не перешкоджає розгляду скарги на дії виконавців, ураховуючи обмежений термін розгляду даної категорії справ.

Згідно положення частини другої статті 450 Цивільного процесуального кодексу України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд приходить до наступного.

Згідно положення ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Право на звернення до суду є строковим. Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи (частина перша статті 449 Цивільного процесуального кодексу України).

Разом з тим, ураховуючи відсутність у суду можливості надати оцінку дотримання заявником строку звернення з даною скаргою до суду, з огляду на ігнорування державним виконавцем вимоги суду щодо забезпечення доказів по справі та надання копії виконавчого провадження, - у суду наявні правові підстави для поновлення строку звернення заявнику з даною скаргою до суду, задля забезпечення захисту прав стягувача на стадії виконання рішення суду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»)

Згідно положення ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Так, судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.04.2014 року по справі № 755/2438/15-ц усунено перешкоди у користуванні ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від даної квартири; визначено такий порядок користування житловими приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_3 ізольовану жилу кімнату площею 13,7 кв.м., в користування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ізольовану жилу кімнату площею 18,5 кв.м., ізольовану жилу кімнату площею 10,3 кв.м.; місця загального користування залишено в спільному користуванні.

30.03.2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений Договір дарування 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , яка була предметом судового розгляду спору щодо порядку користування.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.12.2019 року замінено стягувача ОСОБА_3 її правонаступником ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у виконавчому провадженні щодо виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2015 року у цивільній справі № 755/2438/15-ц.

26.11.2019 року постановою державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві відновлено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 03.06.2015 року.

22.12.2020 року постановою державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва ЦМУЮ у м. Києві призначено провадження виконавчих дій на 29.12.2020 року на 11.00 год. за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень.

Принцип обов`язковості судового рішення, закріплений на конституційному рівні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України), набуває свого втілення у судоустрійному і процесуальному законодавстві. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Судове рішення, яким закінчується розгляд справи, є найважливішим актом судової влади. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення» воно покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Судове рішення ухвалюється іменем України незалежно від того, до якого рівня судової системи або юрисдикції належить суд і в якому складі суддів (одноособово чи колегіально) розглянуто справу; саме в ньому підбивається підсумок судового розгляду.

Принцип обов`язковості судових рішень, що набрали законної сили, надає їм властивості закону по справі, у якій вони постановлені. Тому вони є обов`язковими для виконання на території України всіма фізичними і юридичними особами, яких ці рішення стосуються. Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов`язковості судових рішень, то варто нагадати, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка).

Європейський суд з прав людини наголошує, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя і вагомим складником доступу до суду. З позиції Суду правосуддя було б примарним, якби національна правова система держави дозволяла остаточне, обов`язкове судове рішення залишати невиконаним на збиток одній зі сторін. Крім того, у рішенні по справі «Бурдов проти Росії» Суд вказав, що виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід`ємною частиною «справедливого судового розгляду» в значенні статті 6 Конвенції. Окрім того, підкреслено, що для держави є неприпустимим виправдання неможливості виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Не вживаючи заходів до виконання судових рішень, які набрали законної сили, упродовж тривалого часу - є позбавленням положення п. 1 ст. 6 Конвенції будь-якого сенсу, а значить є його порушенням.

Разом з тим, відповідно до статті 41 Конституції України, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним та відповідно до статті 47 Конституції - кожен має право на житло. Так, зазначені норми є незаперечними і вказані права є гарантовані основним Законом держави.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Поряд з цим, положеннями статті 32 зазначеного Закону передбачено, що за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), або з інших підстав, внаслідок виникнення яких сторони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, виконавець може відкласти проведення виконавчих дій з власної ініціативи або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно, державний виконавець виконує його примусово.Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому. Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції. Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення. У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 342/158/17, Верховним Судом зауважено, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Так Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 30 серпня 2018 року по справі №916/4106/14 зазначив, що та обставина, що саме боржник відповідно до вказаного судового рішення зобов`язаний вчинити певні дії, не свідчить про те, що у разі невиконання цього рішення саме боржником, воно не може бути виконано без його участі відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки хоч і зобов`язує саме боржника вчинити ці дії, однак не є нерозривно пов`язаним з особою Боржника та не унеможливлює виконання цього рішення без його участі шляхом вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання, враховуючи встановлені судами обставини невиконання його у добровільному порядку та вчинення перешкод в його виконанні.

Аналогічний висновок міститься і у Постанові ВС від 25 вересня 2020 року у справі №924/315/17.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 04 грудня 2019 року по справі №552/3995/17 зазначив, що «враховуючи те, що завданням виконавчого провадження є, зокрема, примусове виконання рішень суду у разі невиконання їх у добровільному порядку, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що під час примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання на всій території України, державний виконавець зобов`язаний вжити усіх заходів примусового характеру, у тому числі застосувати засоби впливу на боржника. Такі повноваження надані йому саме з метою забезпечення безумовного виконання судового рішення, а застосування заходів відповідальності за невиконання вимог державного виконавця, не звільняє боржника від виконання основного зобов`язання - виконати вимоги виконавчого документа».

Аналізуючи зміст поданої скарги, надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення скарги ОСОБА_1 , а саме в частині: визнання протиправною бездіяльності старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяної І.О. стосовно невжиття у повному обсязі заходів, які спрямовані на виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення, - оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що державним виконавцем здійснено всі залежні від неї дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» задля виконання рішення суду про вселення заявника ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 . Державним виконавцем не надано суду доказів наявності конкретних причин, умов, обставин, які були причиною фактичного невиконання рішення суду у встановлені законом строки. При цьому судом ураховано, що тривале невиконання рішення суду про вселення заявника до зазначеної квартири є порушенням її права на житло та права власності заявника на належну їй частку квартири.

Оскільки, права людини є першоосновою доктрини правової держави та верховенства права, і право ОСОБА_1 на житло шляхом вселення кореспондується з непорушністю права власності ОСОБА_2 на житло, тому державний виконавець з урахуванням засад здійснення виконавчого провадження повинен був забезпечити рівноцінне дотримання прав як стягувача так і боржника у виконавчому провадженні.

Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні скарги в частині вимог про зобов`язання старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяної І.О. вчинити виконавчі дії щодо повного примусового виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва, оскільки заявником не наведено конкретного переліку виконавчих дій, які не вчинено виконавцем та має бути захищено у судовому порядку в межах розгляду даної скарги. При цьому, виконавчі дії є обов`язком державного виконавця, яким наділено останнього законодавством в галузі виконання судових рішень, та у суду відсутні будь-які належні докази порушення або підстави вважати, що державним виконавцем буде допущено порушення законодавства щодо подальшого проведення виконавчих дій після постановлення даної ухвали суду, ураховуючи, що суд не наділено правом захисту прав особи на майбутнє.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що скарга ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяна Ірина Олександрівна, на бездіяльність державного виконавця - підлягає до часткового задоволення.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст. 43, 55 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 року № 6, ст.ст. 258-261, 268, 352-354, 447-453 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяна Ірина Олександрівна, на бездіяльність державного виконавця - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяної І.О. стосовно невжиття у повному обсязі заходів, які спрямовані на виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Скаргу в частині зобов`язання старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) Очеретяної І.О. вчинити виконавчі дії щодо повного примусового виконання виконавчого листа № 755/2438/15-ц, виданого 03.06.2015 року Дніпровським районним судом м. Києва - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасники судового розгляду мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 05 серпня 2021 року.

Суддя: В.І. Галаган