КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3442/2021 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Орел П.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . У даній квартирі зареєстровано чотири особи, з яких проживає двоє: вона та її мати ОСОБА_4 .

Вказувала, що ОСОБА_2 хоча і зареєстрований у квартирі, але фактично від 2000 року не проживає та не з`являється в ній. Реєстрація відповідача у квартирі призводить до проблем зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але фактично нараховуються, чим порушуються права позивачки.

Тому, просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме, квартири АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у здійсненні права власності ОСОБА_1 шляхом зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку із вищезазначеної квартири.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

06 серпня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 березня 2019 року у зазначеній справі.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 21 серпня 2020 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення задоволено. Скасовано заочне рішення від 07 березня 2019 року у справі №754/12325/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , Деснянський районний відділ Головного управління державної міграційної служби в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та усунення перешкод у здійсненні права власності. Призначено підготовче засідання у справі.

У лютому 2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивачка просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про часткове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Просила визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та усунути перешкоди у здійсненні її права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не в повній мірі надав оцінку правовим підставам позивачки та наявним доказам у справі, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_4 просить частково скасувати рішення суду першої інстанції, а саме, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що вона повністю підтверджує правдивість позиції апелянта та факти, викладені у позові та апеляційній скарзі та просить взяти їх до у ваги при ухваленні рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивачки щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою є обґрунтованою, оскільки він без поважних причин понад один рік не проживає у спірній квартирі, не сплачував комунальні послуги та відсутні відомості,

що відповідач є членом сім`ї позивача. Крім того, в судовому засіданні представник відповідача не надав належних та допустимих доказів наявності будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою.

Також, зазначав, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження , таким, що втратив право користування жилим приміщенням є необґрунтовані, оскільки з часу народження ОСОБА_3 не міг самостійно обирати місце свого проживання, а причини непроживання його у спірній квартирі мали вимушений характер та не були його особистим волевиявленням, що не є безумовною підставою для позбавлення права користування житлом.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 72,2 кв. м, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 (том 1, а.с.9).

Як вбачається з відповіді Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації №102/30/3950 від 29 серпня 2018 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано 4 особи, з них дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження (том 1, а.с.14).

Згідно з актами, складеними ЖЕД-313 16 серпня 2017 року, 15 листопада 2018 року, 14 лютого 2018 року, 14 березня 2018 року, 04 квітня 2018 року та 16 травня 2018 року, ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 не проживають у вказаній квартирі (том 1, а.с.15-20).

31 травня 2018 року та повторно 03 липня 2018 року позивачка направляла на відому адресу проживання відповідача письмові вимоги щодо добровільного зняття з реєстрації, що підтверджується описом вкладення (том 1, а.с.27-30).

Відповідно до актів, складених ЖЕД-313 05 грудня 2018 року, 08 лютого 2019 року, 10 жовтня 2019 року, 30 жовтня 2019 року та 16 травня 2018 року ОСОБА_2 та його син ОСОБА_3 не проживають у вказаній квартирі (том 1, а.с.181-184).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема, нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника,

у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

За статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші

не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, право членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим жилим приміщенням може виникати та існувати лише у осіб, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство або при їх вселенні була інша угода про порядок користування цим приміщенням. У разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік він втрачає право на користування цим будинком. Такі ж вимоги стосуються і колишніх членів сім`ї власника житла.

Зважаючи на наведене, суд вірно вважав позовну заяву ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою обґрунтованою та такою, що підлягала до задоволення, так як останній без поважних причин понад один рік не проживає у спірній квартирі, не сплачував комунальні послуги, а також відсутні відомості, що відповідач є членом сім`ї позивача. Також, у судовому засіданні представник відповідача не надав належних та допустимих доказів наявності будь-яких перешкод у користуванні спірною квартирою.

Уточнюючи позовні вимоги, ОСОБА_1 просила визнати ще і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження , таким, що втратив право користування спірною квартирою, та вказувала, що з часу свого народження останній проживає зі своїм батьком у іншій квартирі.

Згідно з ч.2 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

За статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьків проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом вірно зазначено, що з часу народження ОСОБА_3 не міг самостійно обирати місце свого проживання і причини не проживання останнього у спірній квартирі мали вимушений характер та не були його особистим волевиявленням, що не є безумовною підставою для позбавлення права користування житлом.

Колегія суддів звертає увагу також на те, що на час подання позову ОСОБА_3 був неповнолітнім, оскільки народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , а тому мав неповний обсяг волі і в нього були наявними поважні причини, через які його не можна було позбавляти права користування житлом.

Щодо усунення перешкоди у здійсненні апелянтом права власності шляхом зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , то як встановлено апеляційним судом і визнано самою позивачкою, нею такі позовні вимоги не заявлялися.

З врахуванням вищевикладеного, суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народження , таким, що втратив право користування жилим приміщенням, є необґрунтованими та не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 листопада 2020 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 березня 2021 року.

Головуючий:

Судді: