ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року

м.Суми

Справа №585/2877/20

Номер провадження 22-ц/816/490/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Роменської районної державної адміністрації.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідельника Кирила Олеговича на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2021 року в складі судді Євтюшенкової В.І., постановлене в м. Ромни, повний текст судового рішення складений 18 січня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у листопаді 2020 року, позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 , батьківських прав, відносно їх сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги мотивувала тим, що в період з 12.08.2006 року по 17.12.2008 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу в них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини, сплачує аліменти мінливо та має заборгованість по їх виплаті в розмірі 87313 грн. 91 коп. Крім того, відповідач не приймає участі у вихованні дитини, на зв`язок ні з нею ні з дитиною не виходить. Вказує, що дитина проживає разом з нею і перебуває повністю на її утриманні, натомість вона позбавлена можливості виїхати з дитиною за кордон на відпочинок або змінити місце реєстрації дитини без згоди батька, до досягнення дитиною повноліття. Після досягнення їх сином повноліття, батько матиме право отримувати від сина аліменти на своє утримання, хоча сам не надавав ні матеріальної ні фізичної допомоги своєму синові.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не було надано доказів того, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїх батьківських обов`язків, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо нього: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та неналежного супроводу соціальних служб тощо. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування крайнього заходу до відповідача - позбавлення його батьківських прав.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Сідельник К.О. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне встановлення судом фактичних обставин справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції під час прийняття рішення не було враховано того, що відповідач знаючи про суть справи, будучи належним чином повідомленим про судовий розгляд справи, двічі не з`явився до суду, не подав зустрічного позову або відзиву на позовну заяву з метою захисту своїх батьківських прав. Крім того, суд не врахував висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Зазначає, що суд неправильно визначив суму заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання свого сина зазначивши її розмір в сумі 8713 грн. 91 коп., в той час як правильна сума заборгованості складає 87313 грн. 91 коп. Крім того вказує, що їй стало відомо про те, що відповідач має судимість, що є суттєвою обставиною, яка надає негативну характеристику відповідачу. Зазначена характеристика батька буде негативно впливати на подальше життя дитини, оскільки їх син не зможе поступити на деякі факультети у вищих навчальних закладах та в подальшому це може стати перешкодою для працевлаштування на державну службу.

Від відповідача до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Позивач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи підтримала доводи апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом першої інстанції, 12.08.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) зареєстрували шлюб. (а.с. 6). Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у колишнього подружжя народився син ОСОБА_3 . (а.с.7).

17.12.2008 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с. 8).

22.02.2013 ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 та після вступу в шлюб змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с. 9).

Неповнолітній ОСОБА_8 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно з висновком органу опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації від 03.12.2020 року № 9, ОСОБА_2 під час його відвідування представником служби у справах дітей поводив себе агресивно, допускати членів комісії до обстеження умов проживання категорично відмовився. Стверджував що йому байдуже, що його можуть позбавити батьківських прав і взагалі він не заперечує проти цього, але сплачувати аліменти та судові витрати не збирається. За результатами відвідування відповідача, орган опіки і піклування Роменської районної державної адміністрації дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 (а.с.36-37).

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно ст. ст. 141, 151 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки, щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків, щодо дитини; батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до вимог ч. ч. 4 - 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства».

Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

Статтею 164 СК України передбачено виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновки, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем, не надано до суду першої інстанції доказів того, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітнього сина і така його поведінка відносно сина, є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками.

З доводів позивача, що викладені в апеляційній скарзі вбачається, що остання мотивує необхідність позбавлення батьківських прав відповідача тими обставинами, що останній має негативну характеристику, оскільки має судимість. Зазначені обставини будуть негативно впливати на подальше життя дитини, оскільки їх син не зможе поступити на деякі факультети у вищих навчальних закладах та в подальшому це може стати перешкодою для працевлаштування на державну службу. Однак, жодних доказів в підтвердження вказаних обставин позивач до суду не надала. Крім того, зазначені обставини не були підставами її позовних вимог.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що сам факт наявності у відповідача судимості не є тією обставиною, з яку закон визначає в якості підстави для позбавлення батьківських прав, якщо вказана судимість не пов`язана із засудженням за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (ч. 6 ст. 164 СК України). Однак, позивачем не надано суду доказів того, що судимість відповідача, в разі наявності такої, пов`язана саме із засудженням останнього за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Проте, відбування відповідачем покарання у вигляді позбавлення волі, може свідчити про його обмежену можливість спілкуватися з дитиною з незалежних від нього обставин.

Також, колегія суддів вважає неспроможними доводи позивача, наведені в якості підстав для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно того, що в останнього наявна заборгованість із виплати аліментів на утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , з огляду на те, що матеріалами справи не підтверджено умисне ухилення відповідача від сплати аліментів. Крім того, сам по собі факт наявності заборгованості із виплати аліментів на утримання свого неповнолітнього сина не звільняє відповідача від обов`язку їх подальшої виплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості зі сплати аліментів від та довідку Комунальної установи Сумська загальноосвітня школа І - ІІІ ступенів № 18 Сумської міської ради від 18.01.2021 року № 14 з огляду на те, що вказані докази не були надані позивачем до суду першої інстанції і остання не обґрунтувала неможливість їх своєчасного подання.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відносно того, що відповідач будучи належним чином повідомленим про судове засідання, на якому розглядалося питання про позбавлення його батьківських прав, на нього не прибув, з огляду на те, що сам факт недостатньої активності відповідача у захисті своїх прав, не може слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав.

Висновок наданий органом опіки та піклування Роменської районної державної адміністрації від 03.12.2020 року № 9 апеляційний суд сприймає критично, з огляду на те, що у ньому не відображено ставлення батька до своєї дитини, своїх обов`язків по вихованню дитини, а також самої дитини до свого батька. Не надано жодної характеристики батька, обставин неналежного виконання з його боку своїх батьківських обов`язків, а також не обґрунтовано того, що позбавлення відповідача батьківських прав позитивно вплине на інтереси дитини. Водночас, сам висновок зроблено на суб`єктивному враженні працівника вказаного органу від спілкування з відповідачем.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, а тому суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських прав. Тобто, позбавлення батьківських прав є можливим, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що жодних доказів того, що відносно позивача застосовувалися будь - які засоби попередження або впливу щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків з боку органів внутрішніх справ (притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків), чи з боку органів опіки та піклування (проведення з відповідачем бесід, з приводу необхідності належного виконання останнім батьківських обов`язків) матеріали справи не містять.

Крім того, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту інтересів дитини. Відповідно до ч. 1ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Водночас, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях щодо захисту інтересів дитини шляхом позбавлення її батька, у зв`язку із негативними наслідками, які дитина може зазнати після досягнення нею повноліття тільки через те, що відповідач є її батьком.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина на даний час є передчасним і не забезпечуватиме інтересів самої дитини.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував, обставини, що мають значення для справи і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сідельника Кирила Олеговича залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 06 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2021 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко