ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/186/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Янчук Т.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 лютого 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі АТ «Альфа-Банк») про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів.

ОСОБА_1 зазначив, що 4 грудня 2014 року між сторонами був укладений кредитний договір №500966189, за умовами якого відповідач надав йому кредит на погашення заборгованості за раніше укладеним кредитним договором від 31 січня 2014 року №500453991 у розмірі 6 567 грн 55 коп. на строк до 5 грудня 2019 року під 15,99% річних. Оскільки 5 грудня 2014 року позивач повернув АТ «Альфа-Банк» 251 грн 51 коп. кредитних коштів, то розмір кредиту склав 6 316 грн 04 коп.

Умовами кредитного договору встановлено комісійну винагороду на користь банку: за управління кредитом 2,52% від суми кредиту, сплачується позичальником щомісячно відповідно до графіку платежів починаючи з 1 до 60 місяця користування кредитом (пп. 2.8.1 п. 2.8 договору); за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування 1,8% від суми переказу без податку на додану вартість, сплачується позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за договором із використанням програмно-технічного комплексу самообслуговування (пп. 2.8.2 п. 2.8 договору); за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок у касах банку, якщо сума платежу становить 1 500 грн (включно) 35 грн, сплачується позичальником за здійснення розрахункового обслуговування в операційних касах банку (пп. 2.8.3 п. 2.8 договору); за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування банку (банкомат з функцією cash-in) 10 грн, сплачується позичальником у випадку, якщо сума платежу становить до 1 500 грн (включно) (пп. 2.8.4 п. 2.8 договору).

Ці умови кредитного договору не відповідають нормам чинного законодавства, встановлюють плату за дії банку, які не є послугами, спрямовані на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача як слабкої сторони договору, порушують публічний порядок і в силу ч. 2 ст. 215, ч. 2 ст. 218 ЦК України є нікчемними.

Позивач виконав зобов`язання за кредитним договором з повернення кредиту та сплати процентів, однак, у період з 4 листопада 2016 року до 5 квітня 2018 року він продовжував сплачувати нараховану банком заборгованість, у зв`язку з чим сума переплати склала 6 450 грн. Оскільки АТ «Альфа-Банк» набуло ці кошти за нікчемним правочином, то на підставі ст.ст. 216, 1212 ЦК України вони мають бути повернуті позивачеві.

За таких обставин ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Альфа-Банк» на свою користь 6 450 грн незаконно одержаних на виконання нікчемного правочину коштів і 2 062 грн 71 коп. процентів, а всього 8 512 грн 71 коп.

У серпні 2020 року ОСОБА_1 збільшив свої вимоги посилаючись на те, що згідно додатково віднайдених квитанцій позивачем було сплачено ще 6 340 грн на виконання нікчемних умов кредитного договору.

Остаточно ОСОБА_1 просив суд стягнути з АТ «Альфа-Банк» на свою користь 14 852 грн 71 коп. зайво сплачених коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року в позові ОСОБА_1 про стягнення 8 512 грн 71 коп. відмовлено.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 лютого 2021 року в позові ОСОБА_1 про стягнення 6 340 грн відмовлено.

Суд виходив з того, що на виконання нікчемних умов кредитного договору ОСОБА_1 сплатив АТ «Альфа-Банк» грошові кошти в сумі 14 852 грн 71 коп., однак позов не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати основне і додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційні скарги

Апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу позовної давності, не врахував норми чинного законодавства та правові позиції Верховного Суду, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Альфа-Банк» подало відзив на апеляційні скарги, в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, указуючи на їх законність та обґрунтованість.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду не відповідають.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, та неправильно витлумачив норми статей 256, 267 ЦК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржувані рішення суду підлягають зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

4 грудня 2014 року між АТ «Альфа-Банк» і ОСОБА_1 укладений кредитний договір №500966189, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит на погашення заборгованості за раніше укладеним сторонами кредитним договором від 31 січня 2014 року №500453991 у розмірі 6 567 грн 55 коп. на строк до 5 грудня 2019 року під 15,99% річних (п.п. 2.1, 2.2, 2.3 кредитного договору).

Пунктом 2.8 кредитного договору встановлено комісійну винагороду на користь банку: за управління кредитом 2,52% від суми кредиту, сплачується позичальником щомісячно відповідно до графіку платежів починаючи з 1 до 60 місяця користування кредитом (пп. 2.8.1 п. 2.8 кредитного договору); за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування 1,8% від суми переказу без податку на додану вартість, сплачується позичальником кожного разу під час здійснення будь-яких платежів за договором із використанням програмно-технічного комплексу самообслуговування (пп. 2.8.2 п. 2.8 кредитного договору); за прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунок у касах банку, якщо сума платежу становить 1 500 грн (включно) 35 грн, сплачується позичальником за здійснення розрахункового обслуговування в операційних касах банку (пп. 2.8.3 п. 2.8 кредитного договору); за переказ коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування банку (банкомат з функцією cash-in) 10 грн, сплачується позичальником у випадку, якщо сума платежу становить до 1 500 грн (включно) (пп. 2.8.4 п. 2.8 кредитного договору).

ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти та комісійну винагороду згідно графіка платежів (додаток №1 до кредитного договору) шляхом сплати до 5-го числа кожного місяця на рахунок у банку 325 грн 18 коп. грошових коштів (місячного платежу). Останній платіж у сумі 324 грн 77 коп. мав бути внесений ОСОБА_1 не пізніше 5 грудня 2019 року.

У разі повного або часткового прострочення платежів за кредитним договором ОСОБА_1 зобов`язався сплатити банку штраф у розмірі 50 грн за кожне прострочення платежу, яке триває від одного до чотирьох днів (включно). Якщо прострочення платежу триває 5 і більше календарних днів ОСОБА_1 повинен був додатково сплатити банку 150 грн штрафу за кожний випадок допущеного прострочення платежу (п. 4 кредитного договору).

З квітня 2018 року ОСОБА_1 не сплачує грошові кошти за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 5 грудня 2019 року (термін закінчення строку кредитування) АТ «Альфа-Банк» нарахувало заборгованість у розмірі 10 319 грн 17 коп., яка складається з 2 402 грн 51 коп. неповернутого кредиту, 606 грн 66 коп. процентів, 3 310 грн комісії та 4 000 грн штрафу.

Всього за період з 5 грудня 2014 року до 5 квітня 2018 року ОСОБА_1 сплатив АТ «Альфа-Банк» 14 191 грн 56 коп., із яких відповідач направив: 4 165 грн 04 коп. на повернення кредиту; 2 635 грн 14 коп. на сплату процентів; 6 620 грн на сплату комісії, встановленої пп. 2.8.1 п. 2.8 кредитного договору; 771 грн 38 коп. на сплату штрафу.

а) щодо недійсності правочину

Застосовані норми права

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

До цих засад віднесено свободу договору (пункт 3), справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Із положень ч. 1 ст. 203 ЦК України слідує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як передбачено ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Преамбулою Закону України від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) визначено, що цей закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону №1023-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

В силу ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону №1023-ХІІ продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною 1 статті 55 Закону України 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як передбачено п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за №541/13808), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Із положень ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України слідує, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Цивільне законодавство встановлює презумпцію свободи договору, яка полягає насамперед у вільному волевиявленні особи на вступ у договірні відносини, а також у вільному визначенні особою умов договору, в яких фіксуються взаємні права та обов`язки його сторін.

Свобода договору не є абсолютною (необмеженою): вона існує в рамках норм чинного законодавства, а дії сторін договору мають ґрунтуватися на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору.

Норми чинного законодавства також закріплюють презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів, сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів. Умовами кредитного договору можуть визначатися додаткові (акцесорні) зобов`язання сторін. При цьому правові та організаційні засади споживчого кредитування визначають право споживача на справедливі умови кредитного договору.

Кредитодавець має право отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, в тому числі за банківське обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку.

Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені ст. 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.

Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 9 грудня 2019 року (справа №524/5152/15-ц), яка згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України має враховуватися судами при застосуванні норм права.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали договір про споживчий кредит, умови якого встановлюють обов`язок ОСОБА_1 сплатити банку комісійну винагороду за управління кредитом, а також за переказ і сплату ним коштів на виконання договірних зобов`язань. Ці умови договору відповідають економічним потребам лише самого банку та визначають дії, які не є послугами, що об`єктивно надаються банком клієнту-позичальнику.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що пп.пп. 2.8.1-2.8.4 п. 2.8 кредитного договору є нікчемними.

Доводи АТ «Альфа-Банк» на спростування цього висновку суду не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

б) щодо наслідків недійсності умов договору

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За змістом указаних норм права нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому за правилами статті 216 ЦК України (правила реституції) кожна із сторін такого правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, або відшкодувати вартість набутого за правочином.

Двостороння реституція застосовується, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Положення глави 83 ЦК України, в якій розміщена стаття 1212 ЦК України (правила кондикції), застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками від іншої особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Із матеріалів справи слідує, що на виконання зобов`язання за нікчемними умовами пп. 2.8.1 п. 2.8 кредитного договору АТ «Альфа-Банк» набуло за рахунок ОСОБА_1 6 620 грн грошових коштів, які підлягали поверненню позивачеві на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Інші 7 571 грн 56 коп. (14191,56-6620) ОСОБА_1 сплатив АТ «Альфа-Банк» на виконання дійсних умов кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати процентів і штрафу, внаслідок чого ці кошти не можуть бути витребувані у відповідача.

Не врахувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанції помилково керувався тим, що на виконання нікчемних умов кредитного договору ОСОБА_1 сплатив АТ «Альфа-Банк» грошові кошти в сумі 14 852 грн 71 коп.

в) щодо позовної давності

Застосовані норми права

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що позовна давність це строк, протягом якого особа може захистити в суді своє суб`єктивне право в разі його порушення, невизнання або оспорення. Позовна давність застосовується лише при вирішенні сторонами спору в суді. Тривалість загальної позовної давності встановлена у три роки.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

За вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину перебіг загальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення нею правочину.

Водночас, виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Саме такий правовий висновок виклала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 травня 2018 року (справа № 369/6892/15-ц).

Матеріали справи вказують на те, що під час укладення 4 грудня 2014 року сторонами кредитного договору ОСОБА_1 був обізнаний з його умовами та мав довідатися про порушення свого права. Враховуючи положення статей 253, 254 ЦК України, перебіг позовної давності за його вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів почався 5 грудня 2014 року та закінчився 5 грудня 2017 року.

ОСОБА_1 звернувся до суду з таким позовом лише 22 червня 2020 року, тобто після спливу позовної давності.

В суді першої інстанції АТ «Альфа-Банк» зробило письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 21).

За таких обставин суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позов ОСОБА_1 про стягнення 6 620 грн отриманих за нікчемним правочином грошових коштів не підлягає задоволенню у зв`язку зі спливом позовної давності.

Водночас, суд не врахував, що вимоги ОСОБА_1 про стягнення решти коштів у сумі 7 571 грн 56 коп. (14191,56-6620) є безпідставними, внаслідок чого підстави для застосування до цих вимог наслідків спливу позовної давності відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив початок перебігу позовної давності, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 11 квітня 2018 року (справа №383/502/15-ц) і постанові від 8 квітня 2020 року (справа №686/13436/17), є безпідставними, оскільки в цих справах та справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції, встановлені різні обставини.

Так, у названих рішеннях касаційний суд не давав правової оцінки застосування судами нижчих інстанцій наслідків спливу позовної давності.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Суд першої інстанції при розгляді справи не в повній мірі з`ясував фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У зв`язку з цим рішення суду слід змінити.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2020 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 9 лютого 2021 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: О.І. Ярмолюк

А.В. Купельський

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Мазурок О.В.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 27