Ухвала

05 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 754/3434/19

провадження № 61-12787ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Зайцева А. Ю.,

розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої середньої плати, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про зобов`язання внести запис до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої середньої плати, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 липня 2012 року між ОСОБА_3 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ) було укладено трудовий договір, на підставі якого ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду завідувача аптеки.

01 листопада 2018 року ОСОБА_3 звернулася до представника роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з 14 листопада 2018 року, також засобами поштового зв`язку ОСОБА_3 тричі направляла на адресу ФОП ОСОБА_1 заяви про звільнення, в яких, в тому числі, просила провести остаточний розрахунок та внести відповідні записи до трудової книжки. Однак такі листи поверталися відправнику з відміткою поштової служби «за закінченням терміну зберігання». Позивач вказувала, що питання звільнення погоджено сторонами, проте відповідач не внесла відповідного запису про звільнення до трудової книжки, не виплатила заробітну плату за період з 01 по 13 листопада 2018 року та компенсацію за невикористані дні відпустки. Крім того, оскільки до трудової книжки не внесено запис про звільнення, то підлягає стягненню і середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На підставі викладеного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просила внести до трудової книжки запис про звільнення з 14 листопада 2018 року згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України, стягнути з ФОП ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01 по 13 листопада 2018 року в розмірі 1 338,95 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки - 20 322,50 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2018 року по день вирішення спору судом 10 жовтня 2019 року - 52 820,63 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено, зобов`язано ФОП ОСОБА_1 внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис про звільнення з 14 листопада 2018 року згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України; стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з 01 по 13 листопада 2018 року в розмірі 1338,95 грн, компенсацію за невикористані відпустки 20 322,50 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу - 52 820,63 грн, стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь держави 768,40 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року в частині задоволення вимог про стягнення середнього заробітку в розмірі 52 820,63 грн залишено без змін.

30 липня 2021 року ФОП ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року, в якому просила рішення скасувати в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 заявлено вимогу немайнового характеру - про зобов`язання внести запис до трудової книжки.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

При цьому Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_1 заявлено вимоги майнового характеру: про стягнення заборгованості по невиплаченій заробітній платі за період з 01 по 13 листопада 2018 року в розмірі 1 338,95 грн, компенсації за невикористані дні відпустки - 20 322,50 грн та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2018 року по день вирішення спору судом 10 жовтня 2019 року - 52 820,63 грн.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» передбачено, що у 2021 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2021 року (на час подання касаційної скарги) - 2 270 грн.

Ціна позову в загальному розмірі становить 74 482,08 грн, яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімумупрожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн ? 100 = 227 000 грн), а тому справа № 754/3434/19 є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.

Верховним Судом не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав як для висновку про те, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Вказівка в резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 рокупро можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене в малозначній справі.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Крім того, при визначенні справи малозначною Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам Ради Європи необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження.

Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені в малозначній справі і не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргоюслід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

В. С. Жданова

А. Ю. Зайцев