Єдиний унікальний номер судової справи: 225/1656/21
Номер провадження: 2/225/484/2021
27 липня 2021 року м. Торецьк
Дзержинський міський суд Донецької області у складі:
головуючого - судді Довженко О.В.,
за участю секретаря судового засідання Петрової С.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Дзержинського міського суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Іншими власниками вказаної квартири в рівних долях (по 1/4 частині) є її чоловік ОСОБА_4 та дочка - ОСОБА_5 .
В зазначеному помешканні, крім позивача та її чоловіка також зареєстрований її син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично у зазначеній квартирі не проживає понад чотирнадцять років, оскільки виїхав на постійне місце мешкання до Російської Федерації, про житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не здійснює, особистих речей відповідача в будинку немає.
Наведене стало приводом для звернення позивача до суду за захистом порушеного права шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 12.04.2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі, призначено підготовче судове засідання на 29.04.2021 року. З метою належного повідомлення відповідача, ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 29.04.2021 року підготовче засідання відкладалось до 01.06.2021 року.
Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 01.06.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до розгляду по суті на 27.07.2021 року.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти заочного розгляду справи на підставі ст.ст.280-282 ЦПК України не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих причин, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом направлення поштової кореспонденції за адресою офіційної реєстрації, а також, згідно з ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав, про причини неявки не інформував. Відзив на позов не поданий.
Приймаючи до уваги відсутність з боку позивача заперечень проти ухвалення заочного рішення, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, згідно вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України.
Вислухавши позивача, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судом встановлено наступне:
згідно свідоцтва про право власності на житло від 12 квітня 1995 року, виданого відділом приватизації ВАТ «Новгородський машзавод» та договору дарування 1/4 частки квартири від 30 січня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Торецького міського нотаріального округу Донецької області, реєстровий №306, ОСОБА_2 (позивач) є власницею 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10,12).
За даними довідки про склад сім`ї №110 від 27.01.2021 року, виданої Новгородською селищною Радою м. Торецьк Донецької області, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_2 (позивач у справі), ОСОБА_6 (чоловік позивача) та ОСОБА_3 (відповідач у справі) (а.с.14).
Факт того, що відповідач з травня 2009 року у вказаному житловому приміщенні не проживає, власних речей не зберігає, обов`язки з утримання житла не виконує, підтверджується довідкою, виданою головою правління ОСББ «Наш будинок Воїнів-Інтернаціоналістів 4», що підписана в присутності трьох свідків (сусідів) (а.с. 15).
Окрім того, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є сусідками позивачки, в судовому засіданні під присягою повністю підтвердили викладені в позовній заяві факти, а саме, що відповідач з 2009 року за адресою: АДРЕСА_1 не проживає, спільне господарство не веде.
Вирішуючи питання наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного:
відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.
В свою чергу, за змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. При цьому, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону.
Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК України, членів його сім`ї (ст.405 ЦК, ст.156 Житлового кодексу (ЖК) Української РСР, орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо.
Отже, з урахуванням того, що 1/2 частка квартири за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю позивача, суд приходить висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст.ст. 383,405 ЦК України, ст.ст.64,150,156 ЖК Української РСР.
Частиною першою ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом.
Отже, положення ст.405 ЦК України, ст.ст.150,156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Слід зазначити при цьому, що Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло.
Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.
Отже, судом під час розгляду справи встановлено наступні обставини: відсутність повнолітнього сина позивачки (відповідач) за адресою: АДРЕСА_1 понад один рік; відсутність доказів ведення спільного господарства з позивачем; відсутність доказів приймання фінансової участі у видатках на утримання будинку шляхом оплати комунальних послуг тощо, спричинена його виїздом на постійне місце проживання до іншої держави, що, на думку суду, не можна вважати поважною причиною його відсутності.
Разом з цим, реєстрація відповідача за згаданою вище адресою порушує права позивача, зокрема, на отримання житлової субсидії, тобто створює на неї додаткове фінансове навантаження.
На підставі викладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Враховуючи задоволення позову, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263, 280 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням вимог п. 15.5 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Повний текст рішення виготовлений 04.08.2021 року.
Суддя О.В. Довженко