Справа № 595/622/21
Провадження № 2/595/282/2021
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2021 місто Бучач

Бучацький районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Созанської Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Ковалівського В.Б.,

представника позивача, адвоката Рекуша О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником вказаного вище житлового будинку. У належному ОСОБА_1 житлі зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_2 , який з 20 березня 2019 року там не проживає, що створює позивачу певні незручності, оскільки вона не може реалізувати своє право на отримання житлових субсидій, не має змоги в повному обсязі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм нерухомим майном.

За вказаних обставин позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 13 травня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Поставлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження.

Згідно ухвали Бучацького районного суду Тернопільської області від 15 червня 2021 року підготовче судове засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача, адвокат Рекуш О.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. З приводу ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся завчасно та належним чином, відзиву на позовну заяву до суду не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, з урахуванням змісту статей 223, 280 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, виданого 13 березня 2020 року Бучацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), виконавчим комітетом Пилявської сільської ради Бучацького району Тернопільської області 23 квітня 1994 року складено актовий запис № 01 про укладення шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2019 року (справа № 595/177/19) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 травня 2005 року приватним нотаріусом Бучацького районного нотаріального округу Іванів Л.І., придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту опиту свідків від 26 березня 2021 року № 140, складеного старостою Медведівського старостинського округу Трибухівської сільської ради Галиною Бабій, жителями АДРЕСА_1 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтверджено, що в належному ОСОБА_1 житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 , який з 20 березня 2019 року не проживає, місце його знаходження невідоме.

За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України передбачено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином позивач та відповідач мають право при поділі майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, отримати рівні частини вказаного майна.

Як зазначалось вище, за загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Такого ж висновку дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 26 квітня 2018 року по справі №363/1485/15-ц.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу.

За таких обставин, суд вважає, що сімейним законодавством визнається презумпція режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, а сама належність певного виду майна комусь одному із подружжя підлягає доказуванню у порядку визначеному чинним законодавством.

Частина 1 статті 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що на час придбання вказаного будинку (25 травня 2005 року) позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, оскільки майно було придбане в період шлюбу та за загальною презумпцією режиму майна, набутого за час шлюбу як спільна сумісна власність подружжя, де частки подружжя є рівними, є спільним сумісним майном, відповідач, як співвласник (а не член сім`ї власника), не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням незалежно від періоду відсутності.

Позивач доказів придбання вказаного житлового будинку за свої особисті кошти, а тому і належності тільки їй цього майна, як того вимагають норми чинного законодавства, суду не надала, із позовом до суду про визнання права власності на вказане майно не зверталася.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 280-283, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 321, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 68, 69, 70 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Копію заочного рішення направити відповідачу протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Бучацький районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 04 серпня 2021 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , місце реєстрації: с. Медведівці Бучацького району Тернопільської області.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: с. Медведівці Бучацького району Тернопільської області.

Суддя: Л. І. Созанська