Справа № 308/9352/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 липня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів МАЦУНИЧА М.В., БИСАГИ Т.Ю.

за участю секретаря ЖГАНИЧ К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 308/9352/20 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Тячівська районна державна адміністрація Закарпатської області як орган опіки та піклування, до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2021 року, головуюча суддя Зарева Н.І., -

встановив:

14.09.2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи таким.

Сторони з 15.09.2011 перебували в шлюбі, який був розірваний рішенням Тячівського районного суду від 05.08.2020. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 .

Позивачка має можливість, намір і бажання поїхати з донькою до країн Шенгенської зони для оздоровлення та відпочинку, однак отримати на це письмову згоду відповідача не може через відсутність його доброї волі.

Тим часом, дитина має право на вільне пересування, в тому числі, на виїзд за кордон, батьки мають рівні права та обов`язки щодо виховання дитини та забезпечення її всебічного розвитку, законодавство України передбачає необхідність подання в пункті пропуску через державний кордон належно оформленої згоди другого з батьків на виїзд дитини до конкретної країни та в конкретний проміжок часу.

Виходячи з того, що виїзд за кордон відповідатиме інтересам дитини, реалізації яких відповідач не вправі перешкоджати, посилаючись на викладені обставини та на норми СК України, ЦК України та іншого законодавства щодо забезпечення прав та інтересів дитини, щодо прав і обов`язків батьків стосовно дитини, щодо свободи пересування та порядку перетинання державного кордону України, позивачка ОСОБА_1 просила надати їй дозвіл для виїзду за кордон дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою туристичного відвідування та відпочинку, для проведення її загального оздоровлення до країн Шенгенської зони в її супроводі, без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_1 , з моменту ухвалення судового рішення і до закінчення дії паспорта, тобто, до 28.08.2022.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24.02.2021 позов задоволено:

надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі її матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_2 , з метою туристичного відвідування та відпочинку, для проведення її загального оздоровлення до країн Шенгенської зони, без згоди батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_1 , на період з 24.02.2020 і до закінчення строку дії паспорта дитини, тобто, до 28.08.2022; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 грн у рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його обґрунтованості та доведеності, з необхідності забезпечення найкращих інтересів дитини та її права на належний розвиток, чому відсутність дозволу батька на виїзди дитини на кордон перешкоджає.

Відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Меженна В.І., оскаржив рішення суду, вважає його незаконним і необґрунтованим. Доводи скарги зводяться до таких.

Суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки встановив початок періоду, з якого дозволив виїзд дитини за кордон - 24.02.2021, тоді як позивачка просила надати дозвіл на виїзд з моменту постановлення судового рішення.

Суд прийняв рішення фактично про тривалий виїзд дитини за кордон до 28.08.2022, що не може вважатися короткостроковим тимчасовим виїздом. Це суперечить правам відповідача як батька дитини на спілкування з нею.

Відповідач не заперечує проти виїздів дитини за кордон як таких, однак, вимагає чіткого зазначення періодів виїзду і країни, в які вони здійснюватимуться, а також підтвердження мети і підстав виїздів та перебування дитини за кордоном (відпочинок, лікування, бронювання готелів тощо), що дозволить і йому спланувати участь у поїздках.

При наданні дозволу на виїзд дитини за кордон повинні вказуватися як країна прямування, так і строк виїзду. Позовна заява та рішення суду цим вимогам не відповідають, належного обґрунтування виїзду до країн Шенгенської зони в них немає.

Відповідач просить рішення суду скасувати, в позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Меженної В.І., яка апеляцію підтримала, позивачки ОСОБА_1 , яка скаргу не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шлюб між якими, що був укладений 15.09.2011, розірвано рішенням Тячівського районного суду від 05.08.2020 (а.с. 6-9). На ім`я доньки сторін 28.09.2018 виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі строком дії по 28.09.2011 (а.с. 10). Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована і проживає з донькою в будинку АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 4, 12-14, 19).

У справі немає доказів щодо обставин, якими мотивувалася позовна заява в частині необхідності виїзду дитини за кордон без згоди батька: звернення позивачки до відповідача по відповідний дозвіл та відмова батька дитини в цьому; обґрунтування необхідності виїзду дитини до країн Шенгенської зони, до якої (яких) саме, на період з моменту ухвалення судового рішення і до закінчення строку дії паспорта дитини, тобто, до 28.08.2022, у справі немає. Натомість у позовній заяві вказано на необхідність подання в пункті пропуску через державний кордон належно оформленої згоди другого з батьків на виїзд дитини до конкретної країни та в конкретний проміжок часу. Тож заява не містить фактичного обґрунтування в контексті прав дитини і її батьків щодо доцільності виїзду дитини за кордон без згоди її батька, конкретна країна прямування та час, періоди виїзду до такої (таких) у заяві не зазначені.

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову. Поряд із цим, в апеляційній скарзі зазначив, зокрема, що проти виїздів дитини за кордон як таких не заперечує, однак, вказав на необхідність чіткого зазначення періодів виїзду і країни, в які вони здійснюватимуться, підтвердження мети і підстав виїздів та перебування дитини за кордоном, пов`язуючи це з реалізацією своїх прав на участь у вихованні дитини та в спілкуванні з нею. Така позиція не заперечувалася стороною відповідача і на стадії апеляційного розгляду справи. Своєю чергою, позивачка ОСОБА_1 пояснювала апеляційному суду, що зверталася до відповідача усно по згоду на тимчасові виїзди дитини за кордон, у чому відповідач відмовляв, врегулювати питання позасудовим порядком вона не може.

Особа діє у цивільних, у тому числі в сімейних, відносинах вільно, здійснює свої права на власний розсуд, а також виконує обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства і повинна діяти добросовісно, розумно, обачно, передбачаючи наслідки; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди, повинна додержуватися моральних засад суспільства, зловживання цивільними і процесуальними правами не допускається; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які на свій розсуд розпоряджаються цивільними та процесуальними правами, реалізують право на судовий захист; кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 7 ч.ч. 1-4, 7, 9, 10, ст.ст. 8, 9, 10 СК України , ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст. 11, ст. 12 ч. 1, ст.ст. 13, 14, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 44, 76-81 ЦПК України).

Згідно зі ст. 3 ч. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 (Конвенція про права дитини), ст. 7 ч.ч. 7, 8 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенція про права дитини передбачає, що держави-учасниці:

зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ст. 3 ч. 2);

поважають відповідальність, права і обов`язки батьків … належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються (ст. 5);

поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну; щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2);

докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини; батьки … несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини; найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18 ч. 1);

визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст. 27 ч.ч. 1, 2);

визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом (ст. 31 ч. 1);

жодне в цій Конвенції не торкається будь-яких положень, які більшою мірою сприяють здійсненню прав дитини і можуть міститися: a) в законі Держави-учасниці, або b) в нормах міжнародного права, що діють щодо даної держави (ст. 41).

СК України узгоджується з приписами Конвенції про права дитини та встановлює правила, за якими, зокрема:

мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини (ст. 141 ч. 1);

батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину (ст. 150 ч.ч. 2, 4);

батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ст. 151 ч.ч. 1, 3);

здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 ч.ч. 1, 2);

питання виховання дитини за загальним правилом вирішується спільно (ст. 157 ч. 1).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

Право на свободу пересування, що включає і право на виїзд за межі України, належить до особистих немайнових прав фізичної особи (ст.ст. 269, 270 ЦК України). Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою; фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (ст. 269 ч. 3 ЦК України). Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя; фізична особа здійснює особисті немайнові права самостійно, в інтересах малолітніх, неповнолітніх фізичних осіб, які за віком не можуть самостійно здійснювати свої особисті немайнові права, їхні права здійснюють, зокрема, батьки (ст. 271, ст. 272 ч. 1 ЦК України).

Із указаними нормами кореспондуються положення: ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4); аналогічні положення ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII).

Тож право на свободу пересування не є абсолютним і здійснюється особою з дотриманням установлених для цього державою правил, зокрема, щодо перетинання державного кордону України.

Відповідно до Преамбули, ст. 3 Закону № 3857-XII, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється з дотримання вимог цього Закону, інших актів законодавства та згідно з Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57. За приписами п. 4 вказаних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення певних документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Окрім цього, питання тимчасових виїздів дитини за кордон регулюються положеннями ст. 157 ч. 5 СК України, згідно з якими, зокрема, той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, …, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном… та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі (ст. 157 ч. 5 абз. 1 СК України). Абзаци 2, 3, 4 частини 5 статті 157 СК України передбачають порядок вирішення тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, питань тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном у контексті обставин виконання аліментних зобов`язань іншим із батьків дитини.

Таким чином, той із батьків, який проживає окремо від дитини, вправі бути обізнаним щодо часу, мети, місця призначення та тривалості виїзду дитини за кордон у супроводі іншого з батьків. Законодавством передбачена необхідність подання у пункті пропуску через державний кордон України належно оформленого доказу надання згоди тим з батьків, який не супроводжує дитину, на виїзд дитини за кордон у конкретну країну та в конкретний проміжок часу, а у випадку відсутності такої згоди - подання відповідного рішення суду про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначене відповідає також правилам щодо необхідності досягнення правової визначеності у відповідних відносинах.

Всупереч установленим законодавством правилам, позивачка пред`явила вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон до країн Шенгенської зони на період з моменту ухвалення судового рішення і до закінчення дії паспорта дитини, тобто, до 28.08.2022, вважаючи цей виїзд тимчасовим. Утім, такий виїзд дитини за кордон вочевидь не має ознак періодичних тимчасових виїздів у конкретну країну (країни), з визначеною метою на визначені періоди часу. Суд вирішує справу відповідно до конкретного формулювання обґрунтованої конкретними підставами позовної вимоги (ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України). Формулювання пред`явленої позовної вимоги вказує на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька з моменту ухвалення судового рішення і до 28.08.2022.

За таких обставин, суд першої інстанції мотивуючи рішення не врахував визначених позивачкою підстав і предмета позову, бездоказовості, необґрунтованості пред`явленої вимоги, невідповідності її нормам законодавства. Правова позиція позивачки, окрім невідповідності її закону, ґрунтується на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України), що стосується й рішення суду, ухваленого з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити, рішення суду першої інстанції, яке не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 ЦПК України, скасувати з наведених вище підстав, з огляду на що інші доводи апеляційної скарги значення вже не мають, а в позові слід відмовити. При цьому, сторони зобов`язані взаємодіяти в інтересах дитини, не створювати безпідставних перешкод у реалізації прав дитини, в тому числі, на свободу пересування, не позбавлені права і можливості беручи до уваги пріоритетність інтересів дитини вирішити питання про її виїзди за межі України за взаємною згодою, а в разі недосягнення такої - вирішувати відповідний спір судовим порядком.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 лютого 2021 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 4 серпня 2021 року.

Судді