КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року місто Київ.

Справа 753/3252/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/5677/2021

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року (у складі судді Камарцева Л.В., інформація щодо дати складання повного тексту відсутня ) про повернення позовної заяви

в справі за позовом ОСОБА_1 до Дарницького управління поліції Головного Управління Національної поліції у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих,-

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дарницького управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, 25.02.2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу та постановити нову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що повертаючи позовну заяву, суд не надав оцінки тому, що було відкрито два різних кримінальних проваджень, а саме: кримінальне провадження за N° 0002761 від 18.05.2020 року та кримінальне провадження за № 0002931 від 27.05.2020 року, де різними особами були заподіяні кримінальні правопорушення, в результаті яких позивач отримав тілесні ушкодження. Дані кримінальні провадження не були об`єднані в одне кримінальне провадження. Таким чином, позивачем було подано до Дарницького районного суду два різні позови.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивач подав до суду інший позов з тим же предметом позову і з тих же підстав і судом не постановлена ухвала про відмову у відкритті провадження , чи повернення позову, поданого раніше.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 265 ЦПК України, судове рішення має бути мотивованим.

Загальні вимоги до змісту судового рішення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14. Згідно з п. п. 11 та 12 постанови у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду з прав людини.

Крім того, важливою ознакою мотивованості судового рішення є обґрунтованість посилань на відповідні правові норми, включаючи рішення ЄСПЛ. Це означає, що посилання на практику ЄСПЛ є: належним (предмет конвенційних норм відповідає природі відносин у конкретній ситуації судового розгляду); релевантним обставинам справи; правильним (тобто без перекручування змісту конвенційних норм); виправданим та пропорційним (стан законодавства щодо певної ситуації дозволяє та/або потребує застосування конвенційних положень).

Ухвалення судового рішення, яке не відповідає умовам мотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків, як для учасників справи, так і для суду, який прийняв таке рішення. Зокрема, для учасників справи постановлення немотивованого (не достатньо мотивованого) рішення означає, що доводи та аргументи, а також надані для доведення певних обставин справи докази, не були почуті та належним чином оцінені судом, що у свою чергу, може призвести до прийняття неправосудного рішення, а у перспективі - до свавілля судової влади.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Ухвала суду в даній справі не відповідає вимогам ч.4 ст. 265 ЦПК України, щодо її вмотивованості.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до Дарницького управління поліції Головного Управління Національної поліції України у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю слідчих.

На підтвердження заявлених вимог вказував, що 25.05.2020 року заявнику , були нанесені удари автомобільним ключем та головою в обличчя, в результаті чого була розсічена щока. За даним кримінальним правопорушенням було відкрито кримінальне провадження за № 0002031 від 27.05.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 с. 125 ККУ Кримінального крдексу Укріїни .

29.05.2020 року Постановою старшого слідчого СВ Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції в, м,Києві закрито кримінальне провадження № 0002931 від 27.05.2020 року за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України за відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2020 року скасовано постанову старшого слідчого СВ Дарницького УН ГУ НП у м.Києві від 20.06.2020 року про Закриття кримінального провадження № 1202.931 та відновлено досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Не виконуючи вказівки прокурора, рішення суду, не виконавши жодної процесуальної дії,. дізнавач відділу дізнання Дарницького УП ГУНП знову винесла аналогічну Постанову від 25 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0002931 від 27.05.2020 року по п.2 ч. 1 ст.284 КПК України (за відсутністю складу злочину).

Ухвалою Дарницького районного суду м.. Києва від 18 січня. 2021 року скасована Постанова дізнавача відділу дізнання Дарницького УП ГУНП Лазебної Д.О. від 25 грудня 2020 року про закриття кримінального провадження № 0002931.

Отже, слідчим не проведено необхідних заходів для збирання доказів і забезпечення повного та всебічного досудового розслідування, спрямованих на встановлення істини у справі, що свідчить про бездіяльність дізнавачів. Вважає, що такою бездіяльністю дізнавачів завдана позивачу моральна шкода, яку просив суд відшкодувати через завдану бездіяльність слідчих

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 185 ЦПК України , якщо позивачем подано до цього самого суду інший позов (позови) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з однакових підстав і щодо такого позову (позовів) на час вирішення питання про відкриття провадження у справі, що розглядається, не постановлена ухвала про відкриття або відмову у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви або залишення позову без розгляду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Предмет позову в розумінні цивільного процесуального закону - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повинен був перевірити предмет та підстави позову у цивільній справі 753/3246/21 та у цій справі №753/3252/21 чи вони є однаковими, адже як вбачається зі змісту апеляційної скарги, було відрито два різні кримінальні провадження, а саме : №0002931 від 27.05.2020 року та №0002761 від 18.05.2020 року, і позивач подав позов, щодо захисту своїх порушених прав в кожному кримінальному провадженні окремо.

Разом з тим , ухвала суду першої інстанції не містить обставин, які суд зобов`язаний був встановити та дослідити, щодо тотожності предмету та підстав за обома позовами .

Таким чином, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви заявнику є передчасним, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - постановлена з порушенням норм процесуального права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві».

Згідно з позицією ЄСПЛ основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і держава не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 17 лютого 2021 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик