Справа № 372/948/20
Провадження № 2-520/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2021 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Сокол О.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року позивач звернувся з позовом до суду про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 25000 доларів США, стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми основного зобов`язання в розмірі 60000 доларів США та відсотків за користування позикою у розмірі 56605 доларів США за розпискою на загальну суму 100150 доларів США.

В обґрунтування позову вказав, що 04 квітня 2012 року позивач надав ОСОБА_5 , який перебував у шлюбі з ОСОБА_4 у позику кошти в розмірі 20000 доларів США на умовах оплати відсотків 15% річних строком до 30.11.2012 року. 17.08.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, зі сплатою 10% річних зі строком повернення до 30.12.2012 року. 28.09.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, зі сплатою 12 % річних зі строком повернення до 20.12.2012 року. Крім того, 11.10.2012 року між позивачем та сином відповідачів ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики відповідно якого позивач передав відповідачу кошти в розмірі 20000 доларів США. 25.10.2012 року позивачем на прохання відповідача 2, який на той момент перебував на Кіпрі, направлено відповідачу кошти в розмірі 20000 доларів США при цьому плата за переказ коштів становила 150 доларів США. Розпискою відповідача 2 від 10.03.2013 року було підтверджено взяті ним кошти у позивача за договорами позики на загальну суму 100150 доларів США, які зобов`язувався повернути 40000 доларів САШ в строк до 30.04.2013 року, 40000 доларів США до 15.05.2013 року, 20150 доларів США до 30.05.2013 року. 10 березня 2013 року ОСОБА_5 написав розписку, якою підтвердив зобов`язання з погашення відсотків річних, які належали до сплати за всіма розписками, укладеними сторонами. Проте, відповідачі станом на день подачі позову до суду 27.03.2015 року, 01.07.2016 року, 05.02.2018 року погасили частково основну заборгованість сплативши кожного разу по 5000 доларів США. Оскільки в іншій частині зобов"язання не виконане, просив позовні вимоги задовольнити.

13 квітня 2020 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

26 січня 2021 року ухвалою судді закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві та просив позов задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідачі не виконали взяті на себе зобов`язання, суму основного боргу повернули частково, інші узгоджені сторонами платежі не повернули, кошти позичались подружжям відповідачів у інтересах сім`ї, останній платіж з повернення основного боргу 05.02.2018 року.

Представник відповідачів ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав поданий відзив на позовну заяву в якому посилається на безпідставність позовних вимог. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі зважаючи, що договори позики від 04.04.2012 року, 28.09.2012 року, 17.08.2012 року, 11.10.2012 року укладені з недотриманням письмової форми, а тому є нікчемними та просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Заперечив факт отримання коштів відповідачами, а відповідно і погашення заборгованості

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, встановив наступні обставини.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

У відповідності до п. п. 10,11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд на підставі ст. ст.12,13,43,81 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Судом встановлено, що 04 квітня 2012 року позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 уклали договір позики згідно якого ОСОБА_5 взяв в кредит у ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 20000 доларів США на умовах оплати відсотків 15% річних строком до 30.11.2012 року.

17.08.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно умов договору позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, зі сплатою 10% річних зі строком повернення до 30.12.2012 року.

28.09.2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20000 доларів США, зі сплатою 12 % річних зі строком повернення до 20.12.2012 року.

Згідно договору позики від 11.10.2012 року позивач передав відповідачу кошти в розмірі 20000 доларів США з терміном повернення до 28.12.2012 року. Відсотки за користування кредитом складають 12% в рік. Вказаний догововір відповідачем ОСОБА_5 не підписаний.

Згідно наданої позивачем суду виписки на ім`я ОСОБА_7 25.10.2012 року на Кіпр здійснено грошовий переказ в розмірі 20000 USD, додаткові витрати 150 доларів США.

Згідно розписки ОСОБА_5 від 10.03.2013 року останній зобов`язується повернути ОСОБА_8 взяті ним кошти за договорами позики на загальну суму 100150 доларів США відсотків, які зобов`язувався повернути в наступні строки: 40000 доларів САШ в строк до 30.04.2013 року, 40000 доларів США до 15.05.2013 року, 20150 доларів США до 30.05.2013 року.

Того ж дня ОСОБА_5 письмовою розпискою підтвердив зобов`язання з погашення відсотків за договорами позики ОСОБА_3 до 30.05.2013 року.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого сам роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 1 та 2 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як убачається із положень вищевказаних норм матеріального права, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Разом з тим, згідно із ч. 2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, ч. 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Таким чином, документом, що підтверджує укладення саме договору позики і фіксуючим передачу грошових коштів може виступати розписка, яка повинна бути оформлена також у письмовій формі. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зокрема, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Відсутність такої умови є підставою для відмови у позові до позичальника про стягнення отриманих коштів.

Така правова позиція сформована і Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, згідно якої відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За встановлених обставин суд приходить до висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договори позики та відповідач ОСОБА_5 мав виконати грошові зобов`язання, розмір яких сторони узгодили у розписках від 10.03.2013 року. Як зазначалося вище строк виконання зобов`язань загальна сума по договорах позики в розмірі 100150 доларів США в наступні строки: 40000 доларів САШ в строк до 30.04.2013 року, 40000 доларів США до 15.05.2013 року, 20150 доларів США до 30.05.2013 року. Розрахунок по процентах до 30.05.2013 року.

Підстав для солідарного повернення коштів обома відповідачами судом не встановлено, оскільки факт отримання від ОСОБА_3 коштів в інтересах подружжя ОСОБА_9 не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 10.03.2020 року. ОСОБА_10 та його представник не просили суд поновити строк звернення до суду, жодних поважних причин пропуску зазначеного строку доказово не навели.

Посилання представника позивача ОСОБА_1 , що повернення відповідачем частково суми боргу про що позивачем зроблені відмітки на розписці від 10.03.2013 року, переривало строк позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки судом не встановлено, що ці кошти дійсно були надані відповідачем. Підпис на розписці, що знаходиться у позивача про отримання зазначених коштів зроблений ним особисто без присутності та згоди відповідача, тобто позивачем не доведено вчинення відповідачем дій у період позовної давності, що свідчать про її переривання.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики слід відмовити.

Керуючись ст.ст.3,12,81,258, 259, 263-265, 268 ЦПК України , ст.1046, 1047, 1048, 1049, 256-261, 267 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 26.03.2021 року.

Суддя Т.В. Проць