Справа № 347/1027/20
Провадження № 2/347/28/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі :

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря Лазорик Л.В.,

представників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Кутська ОТГ про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Кутська ОТГ про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що після смерті матері позивачки ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на земельні ділянки площею 0,0641га та 0,1779га. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого її брату відповідачу по справі - ОСОБА_4 йому належить по ѕ частині вказаних земельних ділянок. Інша ј частина відповідно належить позивачці. В добровільному порядку досягнути згоди з відповідачем щодо поділу спадкового майна вона не має можливості, а тому просять виділити позивачці в користування в натурі по ј частині земельної ділянки площею 0,0641га та площею 0,1779га. Просять позов задоволити.

Відповідач та його представник позов не визнали та пояснили, що земельні ділянки площами 0,0641га та 0,1779га, які просить виділити в користування в натурі по ј частині позивачка не входять до спадкової маси. Дані земельні ділянки ще за життя ОСОБА_6

подарувала відповідачу та ОСОБА_7 . На них були виготовлені державні акти, а тому позивачка до них немає жодного відношення. Вважають позов безпідставним, не доведеним, а тому просять в ньому відмовити.

Представник Кутської ОТГ в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст.717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ч.4 ст.722 ЦК України прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_5 подарувала земельну ділянку площею 641 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_4 , що стверджується копією договору дарування земельної ділянки від 16.08.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1619.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІФ №045706 від 01.12.2005р. видно, що ОСОБА_4 належним чином оформив свої права на дану земельну ділянку та відповідно є її законним власником.

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 16.08.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №1617, ОСОБА_5 подарувала земельну ділянку площею 1779м.кв., що розташована в с.Старі Кути, урочище Чипигівка Косівського району Івано-Франківської області ОСОБА_7 .

Згідно державного акту серії ІФ №041056 від 24.03.2005р. на підставі вище вказаного договору дарування ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,1779га.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тобто, за життя ОСОБА_5 належним чином розпорядилася своїм майном, а саме земельними ділянками площами 0,0641га та 0,1779га, подарувавши їх ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які в свою чергу прийняли дарунок, виготовивши на них державні акти та стали їх законними власниками.

Долучені до матеріалів справи копії договорів дарування повністю відповідають вимогам ст.719 ЦК України щодо того, що договір дарування укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1а ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами.

В силу ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Позивачкою до матеріалів справи долучено державні акти на спірні земельні ділянки на ім`я померлої ОСОБА_5 видані ще в 2003році, які суд не може взяти до уваги в підтвердження позовних вимог позивачки з тих підстав, що в 2004р. ОСОБА_5 подарувала ці земельні ділянки, а в 2005р. були виготовлені нові державні акти вже на обдаровуваних осіб, які стали законними власниками земельних ділянок.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов`язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця. Виняток складають ті з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а отже, не здатні передаватися іншим суб`єктам.

Проте, з наведених підстав видно, що земельні ділянки площами 0,0641га та 0,1779га не входять до складу спадкової маси, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , оскільки померла ОСОБА_5 на час смерті не мала на них жодних прав, а тому і позивачка, як спадкоємець після її смерті не має до них жодного відношення.

Також суд бере до уваги і ту обставину, що позивачкою ОСОБА_3 не ставилися вимоги щодо недійсності договорів дарування та державних актів. Тобто, матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка ставила будь-які претензії до власників земельних ділянок, як ще за життя своєї матері так і після її смерті.

Крім цього, згідно ст.ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду в 2020р., в той час коли, на її думку, відкрилась спадщина після смерті матері в 2010р., а земельними ділянками ОСОБА_5 розпорядилася ще в 2004р. Тобто, будь-яке обгрунтування пропуску цього строку в судовому засіданні позивачкою та її представником не було доведено, що є не зрозумілим чому позивачка через такий тривалий період часу забажала виділити їй в користування по ј частині земельних ділянок.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Також позивачка посилається на свідоцтво про право на спадщину за законом видане Косівською районною нотаріальною конторою та зазначає, що ОСОБА_4 згідно даного документа належить по ѕ частини вказаних земельних ділянок, інша ј частина належить їй. Однак, доказів того, що нотаріусом дійсно видавалося свідоцтво про право на спадщину за законом на дані земельні ділянки суду не надано.

Долучений до матеріалів справи лист Косівської районної нотаріальної контори від 03.03.2014р. свідчить про те, що станом на 03.03.2014р. жодних свідоцтв про право на спадщину за законом чи за заповітом на земельні ділянки площею 0,1779, що знаходиться в с.Старі Кути урочище Чипигівка Косівського району Івано-Франківської області та площею 0,0641га, що знаходиться в АДРЕСА_1 не видавалося.

Суду також не надано будь-яких доказів того, що позивачка зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері на вказані земельні ділянки.

Відповідно зі статтею 3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Стаття 41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності.

Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

За вимогами частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, законодавством передбачено, що не припустимо позбавляти права власності осіб, які на законних підставах є власниками.

Що стосується позовних вимог позивачки про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, то нею не надано суду жодних доказів щодо належності земельних ділянок площами 0,0641га та 0,1779га до спільної часткової власності, а тому і відсутні правові підстави щось виділяти.

Оскільки, згідно ч.1ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Проте, жодних доказів про те, що земельні ділянки перебувають у власності двох і більше осіб із визначенням часток кожного та відповідно, що співвласник у відповідності до ч.1 ст. 364 ЦК ЦК України має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, суду не надано. Тобто, позивачка ОСОБА_3 не може бути співвласником даних земельних ділянок з наведених вище підстав.

До матеріалів справи долучено заяву позивачки в якій вона просить змінити свої позовні вимоги, однак згідно ч. 3 ст.49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Вказана заява від позивачки подана 27.11.2020р., а ухвалою суду від 16.11.2020р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Тобто, дана заява подана з порушенням вимог встановлених ЦПК України і не може бути прийнята судом.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі ст. ст. 256-257, 267, 321, 328, 717 ЦК України ст.78, 125, 152 ЗК України та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог: Кутська ОТГ про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: М.І.Крилюк