Провадження № 2/369/637/21
РІШЕННЯ

Іменем України

16.07.2021 Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі Мазурик Д.С.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з даним позовом до ОСОБА_3 . Свої вимоги мотивував тим, що він проживав разом з ОСОБА_5 протягом останніх десяти років однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільно господарство, мали спільний бюджет, разом відпочивали. За час спільного проживання ними у 2016 році було придбано нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 . Дана квартира проінвестована ними ще в 2016 році за спільні кошти, які вони накопичували дев`ять років, а з 2017 року почали проводити ремонтні роботи. Також за спільні кошти вони придбали автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 . Тому квартира й автомобіль є їх спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті між ним та матір`ю ОСОБА_5 - ОСОБА_3 виник спір щодо спадщини. Остання заперечує його права на квартиру та автомобіль. У добровільному порядку вона відмовляється визнавати його частку у спільному майні. Вказав, що за життя ОСОБА_5 мала досить напружені відносини з відповідачкою, яка несхвалювала їх сумісне проживання, жила лише для себе, маючи на меті вийти заміж за іноземця, мала постійні конфлікти з донькою.

У добровільному порядку здійснити поділ спільного майна, нажитого за час спільного проживання з ОСОБА_5 , вони не можуть.

Просив суд:

визнати встановленим факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства в період з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

визнати квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частину автомобіля Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 ;

судові витрати покласти на відповідача.

02 липня 2018 року до суду надійшли заперечення на позов. Не погоджуючись з доводами позивача ОСОБА_3 вказала, що померла донька ОСОБА_5 постійно проживала разом з нею, за місцем реєстрації в м.Київ, перебували з нею у дружніх відносинах. За весь час донька мала стосунки з різними чоловіками. ОСОБА_1 з донькою однією сім`єю не проживав, спільного господарства вони не мали, спільних коштів не складали. А тому жодних прав на майно: квартиру та автомобіль позивач не має. Не надав позивач доказів і походження грошових коштів, вкладених у придбання майна. Натомість вона постійно працювала, в тому числі й за кордоном, щоб заробити кошти для придбання квартири та автомобіля єдиній доньці. Що нею і було зроблено. Просила відмовити в задоволенні позову.

27 травня 2020 року до суду надійшла уточнююча заява ОСОБА_1 у прийняття якої відмовлено ухвалою суду 27 травня 2020 року.

У судове засідання 16.07.2021 позивач та представник позивача з`явилися. Позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити.

16.07.2021 в судове засідання відповідач та представник відповідача з`явилися. Проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що померла ОСОБА_5 була донькою ОСОБА_3 ; після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належне їй майно; між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 склались напружені відносини, в тому числі щодо поділу спадкового майна, обставин смерті ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.

З поданих копій паспортів вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 20 червня 1991 року за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно зі штампом у паспорті ОСОБА_1 розірвав шлюб з ОСОБА_6 14 квітня 2005 року.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була зареєстрована з 19 травня 1994 року по день смерті за адресою: АДРЕСА_3 .

З копій закордонних паспортів вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мали як спільні поїздки за кордон, так і окремо. Позивач не надав пояснень щодо окремого виїзду померлої за кордон за час, як він стверджує, спільного проживання.

Подані суду договори та квитанції щодо організації поховання ОСОБА_5 суд оцінює критично як підтвердження спільного проживання, оскільки дані докази підтверджують лише факт фінансової участі позивача в організації поховання, враховуючи, як вказав ОСОБА_1 , що ОСОБА_5 померла раптово на відпочинку. Крім того, відповідачка також надала суду копії квитанції щодо участі у похованні.

Покази допитаних в судовому засіданні свідків суд до уваги не бере. Так, покази свідків є суперечливими між собою, фактично ж вони повідомляли суду своє суб`єктивне ставлення до певних подій, людей, але будь-яких об`єктивних обставин, даних, що підтверджували факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 2007 року однією сім`єю, ведення спільного господарства, вони не повідомили.

Подані фото спільного відпочинку позивача та ОСОБА_5 підтверджують лише сам факт спільного перебування на відпочинку, але з них не можливо встановити чи дійсно сторони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були однією сім`єю. Фото, подані позивачем, та фото, подані відповідачем, фактично є суперечливим між собою: наявність неприязних стосунків мати і доньки, відсутність їх спілкування, наявність друзів та спільне проводження часу.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на неприязні стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , складання коштів на купівлю майна. Разом з тим, не надав пояснень видачі відповідачкою на ім`я доньки довіреності щодо розпорядження автомобілем, наявність у ОСОБА_5 кредитних зобов`язань, їх погашення, наявність несплачених кредитів, чи виступав поручителем по даним зобов`язанням, чи надавав згоду на отримання кредиту, чому кредити оформлювались лише на ОСОБА_5 , сплату комунальних послуг у 2017 році по квартирі в с.Крюківщина, реєстрація місця проживання померлої ОСОБА_5 , наявність відкритих банківських рахунків, якими користувалась померла, джерела доходу як його, так і ОСОБА_5 .

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом вказаної норми особа, яка вважає, що її право порушене, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом (Цивільний Кодекс чи інший акт цивільного законодавства), що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту, способам, визначеним законодавством є підставою для відмови у позові.

Обравши способом захисту встановлення факту, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести свої позовні вимоги.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем та його представником не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з листопада 2007 року по 19 липня 2017 року. Пояснення щодо спільного проводження часу, святкування подій, перетину кордону не підтверджують факту ведення спільного господарства, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю. Сам по собі факт спільного відпочинку не може слугувати автоматичним підтвердженням проживання сторін однією сім`єю протягом тривалого часу. З наявних доказів вбачається, що постійне місце проживання позивача та померлої ОСОБА_5 за однією адресою з відповідачем не мала місце взагалі. Будь-яких доказів щодо спільного проживання матеріали справи не містять. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, суд враховує формулювання позовних вимог, а саме визнати встановленим факт, що формально не передбачено чинним законодавством.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що 22 березня 2012 року за договором купівлі-продажу був придбаний автомобіль Suzuki SX4, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 157500 грн., що підтверджено контрактом та рахунком фактурою №483451_РФ_00210489.

16 листопада 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладений договір на пайову участь у будівництві №П-3-1, а саме квартири АДРЕСА_1 . Розмір пайового внеску становить 304 300 грн.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Подані суду квитанції щодо придбання майна (т.1 а.с.28-30) не підтверджують вкладення коштів позивача у придбання даного майна для нової квартири в с.Крюківщина. Суд враховує, що договір про пайову участь укладений 16 листопада 2016 року, а придбання майна за цими рахунками було ще до укладення договору.

Оскільки позивач не довів суду сам факт спільного проживання з ОСОБА_5 з 2007 року, вкладення особистих коштів у придбання майна, тому позовні вимоги про визнання квартири та автомобіля спільним майном, визнання права власності на частину майна, задоволенню не підлягають.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 30.07.2021.

Суддя Дубас Т.В.