Номер провадження: 22-ц/813/2766/21
Головуючий у першій інстанції Гуревський В. К.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення часток у спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якому просила визнати, що частки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 59,4 кв. м., згідно свідоцтва про право власності на житло, Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року - є рівними і та складають Ѕ частку квартири для кожного, обґрунтовуючи свою вимогу таким.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено, що частки співвласників ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстр. № НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстр. № ) у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 59,4 кв. м., згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням Житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради народних депутатів від 23.08.1995 року, є рівними по Ѕ частці за кожним із співвласників.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн.

Рішення суду вмотивовано тим, що враховуючи положення ст. 372 ЦК України суд не вбачає підстав для відступу від принципу рівності часток співвласників, які належать співвласникам в рівних частках - по Ѕ частці за кожним із співвласників. А також порушення прав неповнолітньої дитини при визначенні часток в спільному майні, оскільки дитина не є співвласником квартири, а набула право користування житлом.

Зазначено, що визначення часток в спільному майні не позбавляє неповнолітню дитину права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Короткий зміст вимог апеляційних скарги

16.10.2020 року ОСОБА_1 через представника - адвоката Пілюк С.В. подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року, відповідно до якої просила рішення суду першої інстанції - скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи осіб, що подали апеляційну скаргу, та інших учасників справи

Так, ОСОБА_3 не погоджується з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2020 року, вважає його прийнятим з істотним порушенням норм процесуального та матеріального права, тому має бути переглянуте судом апеляційної інстанції.

Апелянт зазначає, що під час розгляду справи в судовому засіданні було з`ясовано, що користувачем майна є малолітня дочка відповідача, яка зареєстрована та мешкає за місцем розташування майна, яке виступає об`єктом судового спору.

За таких обставин, з метою недопущення порушення права малолітньої дитини. Ухвалою суду першої інстанції було залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Проте, ухвала суду першої інстанції не в повній мірі визначає процесуальний статус залученої сторони по справі, тому апелянт вважає, що розгляд справи відбувся за участю процесуальної сторони, статус якої невизначений, що звужує її права, передбачені ст. 43, 54 ЦПК України.

Відповідач також зазначає, що оскаржуваним рішенням суду в порушення вимог ст. ст. 183, 364, 370 ЦК України, фактично, частку було виділено, а не встановлено в спільному майні, що взагалі не вбачається можливим без призначення судово-будівельної експертизи, отримання висновків спеціалістів бюро Технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, долучення до матеріалів справи рішень компетентних комунальних установ з питань встановлення реальної можливості виділу частки майна, перебуваючого у спільній власності.

Окремо, ОСОБА_1 вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції. Під час розгляду справи, не було своєчасно розглянуто клопотання про накладення арешту, яке було подано відповідно до ст.ст. 149-152 ЦПК України та повинно було розглянуто судом з ухваленням окремої ухвали. В строки, передбачені ст. 153 ЦПК України.

04 березня 2021 року представником ОСОБА_4 - адвокатом Корнієнко Л.А. подано відзив на апеляційну скаргу. Представник позивача зазначив, що вважає рішення Малиновського районного суду законним і обгрунтованим, а апеляційну скаргу такою,що не підлягає задоволенню.

Щодо неповнолітньох дитини відповідача, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , зазначає, що ніхто не обмежує та не перешкоджає дитині у користуванні житлом та такого спору наразі не існує, як і спору про виділ майна в натурі. Вимога заявлена позивачем лише про визначення часток у спільному майні.

З огляду на зазначене у відзиві, представник позивача просила рішеннґя Малиновського районного суду м. Одеси залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.11.2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення часток у спільному майнібуло відкрито.

Ухвалою від 04.11.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 11 березня 2021 року на 09 годину 45 хвилин.

В судове засідання 11.03.2021 року з`явилися представник ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко Л.А. та представник ОСОБА_1 - адвокат Пілюк Суліко.

Також в судовому засіданні був присутній представник неповнолітньої ОСОБА_5 2010 року народження - адвокат Годулян О.Г., яким 10.03.2021 року було подано до суду апеляційної інстанції заяву про залучення до участі у справі адвоката як представника вказаної неповнолітньої особи.

Під час розгляду справи, протокольною ухвалою, апеляційний суд, у задоволенні заяви адвоката Годуляк О.Г. про залучення до участі у справі як представника неповноліньої ОСОБА_5 було відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Корнієнко Л.А. просила суд апеляційне скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача - адвокат Пілюк Суліко просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до Розпорядження органу приватизації від 23 серпня 1995 року № 66548 ОСОБА_2 та ОСОБА_6 передана у спільну сумісну власність трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 59,4 кв. м.

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 23 серпня 1995 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно розпорядженням № 66548, зареєстровано і записано у реєстрову книгу № 17-1951. Право власності на житло було зареєстровано 13 серпня 2014 року номер запису про право власності: 6668660.

У свідоцтві про право власності на житло та розпорядженні органу приватизації визначено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» сторонами позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_7 була приватизована квартира АДРЕСА_2 , яка складається з трьох кімнат, загальною площею 59,4 кв. м. Свідоцтво про право власності на житло від 23 серпня 1995 року видано УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів згідно розпорядженням №66548, зареєстровано і записано у реєстрову книгу № 17-1951. Розпорядження органу приватизації від 23 серпня 1995 року №66548. Свідоцтво про право власності на житло було належним чином зареєстровано 13 серпня 2014 року № права власності 6668660. У свідоцтві про право власності на житло та розпорядженні органу приватизації визначено, що квартира належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_1 .

Бажаючи здійснити відчуження належної позивачу частини квартири вона звернулася до нотаріальної контори, однак їй було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, тому що відсутнє визначення часток у праві власності у кожного із співвласників квартири.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, проте не заперечувала проти рівності часток в спільному сумісному майні, а саме квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 59,4 кв. м.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покладено те, що позивач може після визначення часток в спільному майні провести відчуження цієї частки на користь інших осіб, що призведе до порушення прав її неповнолітньої дитини.

Апеляційний суд відхиляє доводи зазначені в апеляційній скарзі, та вважає за необхідне зазначити наступне.

По-перше протокольно, у судовому засіданні 02 червня 2020 року об 11:30 год, судом було задоволено клопотання представника відповідача та залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.

Таким чином, колегія суддів не вбачає доцільним викладені в апеляційній скарзі заперечення відповідача, щодо розгляду справи без належного визначення процесуального статусу Органу опіки та піклування Малиновської РА ОМР.

По-друге ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2021 року у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення часток у спільному майні відмовити.

Таким чином, доводи апелянта, щодо неналежного розгляду його заяви про накладення арешту, та порушення його права на оскарження окремо від рішення ухвали суду є такими, що не відповідають дійсності та не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції. Оскільки частиною 1 ст. 353 ЦПК України зазначено перелік ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Вказаний перелік ухвал, які підлягають апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, є вичерпним. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. Ухвала про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, підлягає оскарженню окремо від рішення суду. За таких обставин, у відповідача наявне процесуальне право такого оскарження вказаної ухвали суду.

Враховуючи положення ст. 372 ЦК України суд не вбачає підстав для відступу від принципу рівності часток співвласників, які належать співвласникам в рівних частках - по Ѕ частці за кожним із співвласників.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та не вбачає порушення прав неповнолітньої дитини при визначенні часток в спільному майні, оскільки дитина не є співвласником квартири, а набула право користування житлом.

Визначення часток в спільному майні не позбавляє неповнолітню дитину права користування квартирою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму зі спільної сумісної на спільну часткову).

В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу).

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, дублюють заперечення викладені при розгляді справи судом першої інстанції.

Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку саме про визначення частки співвласників, визначивши по Ѕ частці за кожним із співвласників.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі "Кечко проти України" (Заява N 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.91 року у справі "Пайн Велів Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Жодних висновків щодо виділу майна, а саме квартири АДРЕСА_2 із спільної часткової власності судом зроблено не було.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2020 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення часток у спільному майні залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.09.2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24.03.2021 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе