Єдиний номер справи 487/6141/20
Провадження 22-ц812/601/21 Головуючий по 1 інстанції Нікітін Д.Г.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

24 березня 2021р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Біляєва В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021р.

за позовом ОСОБА_1 до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту,

встановила:

У жовтні 2020р. ОСОБА_1 пред`явив позов до Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту.

Позивач зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_1 і у зв`язку з намаганням розпорядитись цим майном у 2020р. дізнався про наявність арешту, який був накладений за постановою державного виконавця Заводського відділу ДВС Миколаївського міського управління Шийка Д.М. від 15 березня 2012р.

За наслідками звернення до виконавчої служби дізнався, що арешт на його майно було накладено в рамках виконавчого провадження №31656902 з примусового виконання виконавчого листа, виданого по справі №2-3676/2011 від 09 грудня 2011р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «Приватбанк» кредитної заборгованості.

27 грудня 2012р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за п.1 ч.1 ст.49 Закону «Про виконавче провадження».

В 2014р. до виконавчої служби на примусове виконання повторно надійшов вищевказаний виконавчий документ, який постановою державного виконавця від 06 листопада 2014р. повернутий стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону «Про виконавче провадження».

Посилаючись на те, що арешт майна може бути знятий лише за рішенням суду, позивач просив про задоволення його вимог.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021р. провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність ухвали суду, порушив питання про її скасуванн.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 15 ЦК визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК , частини першої статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ст.447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частинами третьою-п`ятою статті 59 Закону «Про виконавче провадження» у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 пред`явив позов, зі змісту якого не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється, не містить позов і матеріально-правових вимог до відповідача, а тому позовна заява не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, оскільки передбачається інша форма звернення та порядок вирішення.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що позивач є боржником перед банком та стороною виконавчого провадження.

У п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VII ЦПКУкраїни, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності.

Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавчі провадження в рамках яких він мав статус боржника знищені і за довідкою стягувача у нього відсутня заборгованість перед останнім, не змінює характер правовідносин.

Такі вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, що є неможливим відповідно до вимог ст.ст.42,48,175,447 ЦПК.

Враховуючи те, що такий позов взагалі не підлягає розгляду в порядку позовного провадження, суд дійшов до вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Оскільки суд постановив ухвалу з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст.367,374,375,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 лютого 2021р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлений 24 березня 2021р.

Головуючий: Судді: