ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року

м.Суми

Справа №591/2727/20

Номер провадження 22-ц/816/509/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.

у присутності :

представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Кондратенко Світлани Юріївни,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником - адвокатом Кондратенко Світланою Юріївною, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року, ухвалене у складі судді Князєва В.Б. у м Суми, повне судове рішення складено 25 січня 2021 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, зобов`язання передати ключі від будинку,

в с т а н о в и в :

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, свої вимоги мотивував тим, що він разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 та її сином від першого шлюбу - ОСОБА_1 тривалий час проживали по АДРЕСА_1 . Одночасно він та його дружина займалися будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 21 грудня 2015 року була зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації об`єкта. 16 лютого 2016 року згідно з рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради будинку була присвоєна поштова адреса. 25 лютого 2016 року зареєстровано право власності на будинок за ОСОБА_1 Двоповерховий будинок загальною площею 164,5 кв.м будувався за спільні кошти подружжя для спільного з сином проживання, розрахований для проживання двох сімей, має два входи, два санвузла.

Позивач вселився в будинок, як член сім`ї, 31 травня 2016 року зареєстрував у встановленому порядку своє місце проживання. Він та його дружина займали спальну кімнату, площею 16,7 кв.м, що розташована на другому поверсі будинку. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 займали спальну кімнату, площею 18,5 кв.м, яка також розташована на другому поверсі будинку. Іншими кімнатами та приміщеннями в будинку вони користувалися спільно.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 , їх місце проживання зареєстровано за іншою адресою: АДРЕСА_3 .

У грудні 2019 року відповідачі вигнали ОСОБА_3 з будинку, змінили замки. Він неодноразово намагався повернутися в будинок, викликав поліцію, але будь-якого доступу до житла не має. В будинку знаходяться всі його речі.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_3 просив суд усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, вселити його в будинок АДРЕСА_2 , зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передати йому ключі від будинку.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням, вселено ОСОБА_3 в будинок АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передати ОСОБА_3 ключі від будинку.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 в дольовому порядку 1681,60 грн, тобто по 840 грн 80 коп. з кожного витрат на оплату судового збору, та витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги у розмірі 4000 грн, тобто по 2000 грн з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення судом норм процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що фактично позивач не набув права користування житловим будинком АДРЕСА_2 , оскільки не був членом сім`ї власника, а реєстрація його місця проживання в будинку проведена з порушенням встановленого законом порядку, ОСОБА_1 не надавав письмової згоди на реєстрацію місця проживання позивача у своєму будинку. Позивач доводиться власнику будинку ОСОБА_1 вітчимом, у справі відсутні докази того, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Стверджує, що реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 у спірному будинку здійснила його мати ОСОБА_4 , перевищивши свої повноваження за довіреністю, тому вважає реєстрацію незаконною, у зв`язку з чим заявив позов до адміністративного суду. ОСОБА_1 наполягає на тому, що позивач не набув права користування житловим будинком, оскільки вселився на незаконних підставах - без згоди власника будинку, порушивши установлений порядок реєстрації місця проживання. Позивач з дружиною мають власну двокімнатну квартиру, де вони фактично проживають тривалий час, тому посилання на те, що іншого житла, крім будинку, у нього не має не відповідає дійсності.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу позивач у встановлений строк до апеляційного суду не надав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Кондратенко С.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що 25 грудня 1999 року ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_4 , яка є матір`ю відповідача ОСОБА_1 (а.с. 7).

17 жовтня 2011 року ОСОБА_1 видав довіреність, в якій уповноважив свою матір ОСОБА_4 , вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження всім його майном, з чого б воно не складалося і де б воно не знаходилося, зокрема договори купівлі-продажу нерухомого майна, міни, застави, передавати майно в користування, приймати майно в дар та будь-які інші договори, на її розсуд, проводити розрахунки по укладених договорах. З довіреності вбачається, що остання зберігає чинність до припинення її дії, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановленому для цього порядку чи припинення з інших підстав, передбачених Цивільним законодавством України (а.с.60).

25 лютого 2016 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 164,5 кв.м, житлова площа 75,6 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13).

З 31 травня 2016 року у цьому будинку зареєстровано місце проживання позивача ОСОБА_3 (а.с.15, 62).

З листопада 2016 року позивачу надається субсидія на оплату житлово-комунальних послуг за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_2 (а.с.76-88).

13 вересня 2019 року ОСОБА_1 одружився з ОСОБА_2 , після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 64).

Відповідачі створюють ОСОБА_3 перешкоди у користуванні будинком, не впускають до житла, змінили замки, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до поліції. В матеріалах справи наявні копії талонів-повідомлень про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення від ОСОБА_3 щодо створення йому перешкод у доступі до місця проживання з боку відповідачів (а.с. 17, 18, 19).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув права користування спірним домоволодінням, як член сім`ї власника, його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , тому він має право безперешкодного доступу до житла.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_1 проживали однією сім`єю у спірному будинку, добудовували його, вели спільне господарство, спільно користувалися приміщеннями будинку, позивач ніс витрати на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначених обставин відповідачі не спростували.

З огляду на встановлені у справі обставини та зазначені норми матеріального закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 набув права користування спірним житлом в установленому законом порядку, як член сім`ї власника, на момент його звернення до суду це право не припинилося, тобто він має право користування - проживання у спірному будинку, бере участь у витратах на його утримання будинку, зокрема, йому надано субсидію на оплату комунальних послуг, відповідно він, як користувач житла, має право на захист свого порушеного права, в тому числі і від дій власника будинку.

Крім того, постановою Сумського апеляційного суду від 4 березня 2021 року у справі № 592/4064/20 було залишене в силі рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 17 грудня 2020 року та додаткове рішення від 28 грудня 2020 року яким задоволено позов ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на Ѕ частину будинку та надвірних будівель розташованих за адресою АДРЕСА_2 та на Ѕ частину земельної ділянки розташованої за даною адресою.

Таким чином, на час перегляду оскаржуваного рішення суду дружина позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 набула право спільної часткової власності на нерухоме майно, право користування яким набув і позивач у справі.

Матеріалами справи підтверджується, що з боку відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачу чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком, унаслідок чого він не має доступу до житла, інше житло у ОСОБА_3 відсутнє.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про захист житлового права позивача шляхом усуненням перешкод у користуванні житлом, вселення його до будинку та зобов`язання відповідачів передати йому ключі від будинку.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В свою чергу, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не набув права користування спірним житловим будинком в наслідок порушення встановленого законом порядку реєстрації його місця проживання, оскільки відповідачами не надано жодних доказів на підтвердження зазначених доводів. ОСОБА_1 також не довів тієї обставини, що реєстрація місця проживання позивача була проведена без його згоди.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що заявлені доводи апеляційної скарги висновків суду по суті спору не спростовують, на законність рішення не впливають, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником - адвокатом Кондратенко Світланою Юріївною, залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 31 березня 2021 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук