Номер провадження: 22-ц/813/3793/21
Номер справи місцевого суду: 513/789/19
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Комлевої О.С.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши у письмовому провадженні, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2020 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

17 липня 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором, ціна позову була зазначена: 143 229 грн., сплачено судовий збір у сумі 2148,44 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що між позичальником ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 13.04.2007 року було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 31 475 доларів США зі сплатою 12,5 % річних. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке виступало правонаступником «АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого банк відступив право вимоги відносно ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк».

У подальшому, 22.10.2018 року, ПАТ «Дельта Банк» відступило право вимоги за вказаним кредитним договором на користь ТОВ «Вердикт Капітал». Позивач вказував, що за період користування кредитними коштами, позичальник частково здійснював погашення кредиту, між тим унаслідок прострочення зобов`язання у нього виникла заборгованість. Станом на 26.03.2019 року заборгованість відповідача складає 1 589 977, 21 грн., з яких: заборгованість за кредитом 678 484,70 грн.; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 874 746,89 грн.; заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку боргу) 36 745,62 грн.

Позивач також вважав, що внаслідок неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором, у Товариства виникло право на стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, згідно положень ст. 625 ЦК України.

Відповідно до розрахунку, який здійснений позивачем, 3% річних від суми боргу 1 589 977,21 грн., за період із 25.03.2016 року по 26.03.2019 року, становить 143 229 грн.

Саме вказану суму позивач просив стягнути з позичальника, що підтверджується прохальною частиною позовної заяви, посилаючись на те, що добровільно зобов`язання за кредитним договором позичальником не виконуються.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2020 року у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Вердикт Капітал» ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2020 року, та постановлення нового, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с.4-9), не дивлячись на те, що за заявою представника ТОВ «Вердикт Капітал» ухвалою Одеського апеляційного суду було призначено проведення судового засідання в режимі відеоконференції (т.2, а.с.17-19).

У зв`язку з цим, колегія суддів вирішила слухати справу у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому колегією суддів враховано, що відповідач ОСОБА_1 відсутній як за зареєстрованим місцем свого проживання АДРЕСА_1 , та і по фактичному місцю свого проживання: АДРЕСА_2 (т.2, а.с.2, 4,8-9, 10-11).

Зазначені обставини свідчать про те, що за змістом ч.1 ст. 131 ЦПК України відповідач ОСОБА_2 належним чином сповіщений про час і місце судового засідання, яке призначено до розгляду на 28.07.2021 року, на 09.30 год.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового позовного провадження за наявними матеріалами справи, за відсутності її учасників.

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення є 06.08.2021 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2019 року позивач звернувся до Саратського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором в сумі 143 229 грн. (т.1, а.с.2-6).

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 24.07.2019 року позовну заяву передано за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (т.1, а.с.147).

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що між позичальником ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» 13 квітня 2007 року було укладено кредитний договір №0, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 31 475 доларів США зі сплатою 12,5 % річних, строком із 14 квітня 2007 року по 13 квітня 2014 року (далі Кредитний договір).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором банк прийняв як заставу транспортний засіб «Mazda 6», 2007 р.в. (пункт 2.1. Кредитного договору).

Суд також виходив із того, що ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилом ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Так, як вбачається з матеріалів справи, Банком свої зобов`язання виконано належним чином та надано позичальнику кошти в кредит.

Суд також обгрунтовано вказав, що згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Із матеріалів справи вбачається, що 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке виступало правонаступником «АКІБ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого банк відступив право вимоги відносно ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк».

09 листопада 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в том числі за Договором кредиту №0 від 13.04.2007 року, що підтверджується Додатком №1 до Договору про відступлення прав вимоги від 09.11.2018 року (Витяг з Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами) (т.1, а.с.128).

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором №0 від 13.04.2007 року, а саме: 3% річних від простроченої суми заборгованості за період із 25.03.2016 року по 26.03.2019 року у розмірі 143 229, 00 грн., що підтверджується як текстом прохальної частини позовної заяви, так і розрахунком боргу за Кредитним договором (т.1, а.с.2-6, 20).

При цьому у своїй позовній заяві позивач посилався на те, що за період користування кредитними коштами, позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена.

Позивач вказував, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, станом на 26.03.2019 року становить 1 589 977, 21 грн. та складається з наступного:

- заборгованість за кредитом 678 484,70 грн. (25 232, 67 доларів США);

-заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 22.10.2018 року 874 746,89 грн. (32 531, 61 доларів США);

-заборгованість за нарахованими відсотками згідно кредитного договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку боргу (22.10.2018 року по 26.03.2019 року) 36 745,62 грн. (1 366, 56 доларів США) (т.1, а.с.21).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У зв`язку з цим, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 26.03.2019 року (т.1, а.с.21), неможливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача за кредитним договором, періоди за які така заборгованість була нарахована, суми та часу внесення відповідачем платежів тощо.

Суд також вказав, що належного розрахунку заборгованості відповідача за Кредитним договором №0 від 13.04.2007 року, під час судового розгляду справи позивачем не надано.

При цьому, суд виходив із того, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Верховний Суд в своїй постанові від 30 січня 2018 року (ВС/КЦС у справі № 161/16891/15-ц) дійшов до висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Із урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що на підставі наданих банком доказів (т.1, а.с.21), розмір боргу, заявлений товариством до стягнення, є таким, що не знайшов свого належного та допустимого підтвердження в матеріалах справи.

Відповідної виписки по руху коштів за кредитним договором та останніми платежами позичальником на виконання вимог ст. 81 ЦПК України Банком суду не надано. Також не надано доказів щодо терміну останнього здійсненого відповідачем платежу.

Окрім того, суд обґрунтовано вказав, що строк дії кредитного договору був визначений сторонами до 13 квітня 2014 року.

Між тим у порушення вимог чинного законодавства ТОВ «Вердикт Капітал» було здійснено нарахування процентів за користування кредитом, зокрема за період із 22.10.2018 року по 26.03.2019 року, на суму 1 366, 56 доларів США за умовами кредитного договору, строк дії якого закінчився.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію з приводу того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (справа №175/4753/15-ц постанов від 06.02.2019 року).

Враховуючи те, що позивач вказував на здійснення часткових платежів на погашення кредиту, однак, доказів на підтвердження чи спростування цієї обставини не надав, суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити правильність виконаного позивачем розрахунку заборгованості, встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором. а відтак - і перевірити правильність нарахування 3% річних, заявлених до стягнення.

Тобто, зважаючи на те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість задоволення позовних вимог.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості самостійно вирахувати 3% річних від простроченої суми, що передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки в матеріалах справи відсутня сума кредитної заборгованості по Кредитному договору станом на 13.04.2014 року.

Разом з тим, судом не було враховано, що зі змісту позовної заяви ТОВ «Вердикт Капітал» вбачається, що позивач ставив перед судом питання про стягнення лише 3-х % річних від простроченої суми боргу, що складає 143 229 грн., посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 26.03.2016 року по 26.03.2019 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Інших позовних вимог заявлено не було, що свідчить про малозначність вказаної цивільної справи.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення на його користь з ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 143 229 грн. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за період з 26.03.2016 року по 26.03.2019 року, не підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із того, що Кредитний договір припинив свою дію 13.04.2014 року, однак матеріали справи не мають доказів того, що відповідач ОСОБА_2 погасив кредитну заборгованість.

Також матеріали справи не мають інформації про те, яка сума кредитної заборгованості ОСОБА_1 була станом на 13.04.2014 року, враховуючи, що саме з 14.04.2014 року на кредитну заборгованість мають нараховуватись 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Надані в якості додатку до апеляційної скарги виписки по Кредитному договору ОСОБА_1 , зазначеного висновку суду першої інстанції і колегії суддів не спростовують (т.1, а.с.202-208).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Крім того, оскільки зазначена справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

О.С. Комлева