Справа № 752/5186/21
Провадження № 4-с/752/153/21
У Х В А Л А

Іменем України

05.03.2021 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Слободянюк А.В.,

за участі секретаря судових засідань - Шевченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач), -

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року заявник звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із зазначеною скаргою.

Скарга обґрунтована тим, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Брусилівського районного управління юстиції Ободзінського Ю.А. від 31.10.2002 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, а саме усе майно, яке належить йому, зокрема житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена обставина підтверджується постановою державного виконавця від 31.10.2002 року, та свідоцтвом на право власності № НОМЕР_1 від 12.03.1996 року.

Про наявність вище вказаного обтяження йому стало відомо в грудні 2020 року при зверненні до нотаріуса щодо розпорядження своєю власністю.

Враховуючи зазначене, заявник просить визнати дії державного виконавця Брусилівського районного відділу державноївиконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Ободзінського Ю.А. щодо винесення постанови від 31.10.2002 року накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме усе майно, яке належить ОСОБА_1 , зокрема житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - неправомірними; зобов`язати державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича усунути порушення та поновити порушені права ОСОБА_1 та скасувати постанову державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича від 31.10.2002 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме усе майно яке належить ОСОБА_1 .

Скаржник та інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд вважає за можливе проводити розгляд скарги за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Дослідивши матеріали скарги, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що Голосіївським районним судом м. Києва 14 травня 2002 року видано виконавчий лист №2-1315/10-02 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 16385,61 грн.

31.10.2002 року державним виконавцем ВДВС Брусилівського РУЮ Ободзінським Ю.А. межах виконання вище вказаного виконавчого листа винесено Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме усе майно, яке належить ОСОБА_1 , зокрема житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Порядок організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно підлягають примусовому виконанню визначений Законом України «Про виконавче провадження» та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Питання щодо порядку звернення стягнення на майно боржника унормовано у розділі VII Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Відповідно до ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження. У порядку, встановленому цією статтею, виконавець, в провадженні якого знаходиться виконавче провадження, за заявою стягувача чи з власної ініціативи може накласти арешт на грошові кошти, які перебувають на рахунках (вкладах) чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах і належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Пунктом 3, 4 статті «Про виконавче провадження» передбачено, що в разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом. Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Згідно із ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

У відповідності до доповідної записки спеціаліста Голосіївського районного суду міста Києва від 24.02.2021 року, цивільна справа №2-1315/20 за 2001 рік за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, знищена.

З листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області від 24.12.2020 року вбачається, що згідно отриманої інформації з Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіональногоуправління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) вбачається, що відповідно до спецрозділу автоматизованої системи виконавчих проваджень інформація по виконавчому провадженню з виконання виконавчого листа № 2-1315/10-02, виданого 14.05.2002 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , боргу в розмірі 16385,61 грн. відсутня.

Згідно перевірки даних автоматизованої системи виконавчих проваджень повторно до органів ДВС Житомирської області виконавчий лист № 2-1315/10-02, на виконання не надходив.

Отже, відповідно до наданої інформації від Управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області вбачається, що будь-які дії органами виконавчої служби з виконання виконавчого листа № 2-1315/10-02, виданого Голосіївським районним судом м. Києва, не проводяться, документація по виконавчому провадженню у зв`язку з закінченням строків зберігання відсутня. Крім того, не збереглись і матеріали цивільної справи № 2-1315/10-2.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст. 317 ч. ч. 1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч. ч. 1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлює ст. 321 ч. ч. 1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч. 1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу N 1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

В силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в п. п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі "Кечко проти України" (Заява N 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1 (див. Broniowski v. Poland, N 31443/96, пар. 98).

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ст. 321 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.91 року у справі "Пайн Велів Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.75 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що ефективним способом захисту права власності на майно скаржника в даному випадку є скасування постанови державного виконавця про накладення арешту на майно.

Таким чином, враховуючи, що на момент звернення скаржника до суду виконавчий лист № 2-1315/10-02, виданий 14.05.2002 року Голосіївським районним судом м. Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 16385,61 грн на виконанні в органах виконавчої служби не перебуває, скаржник позбавлений в інший спосіб відновити своє право на вільне розпорядження належним йому майном, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог скарги в частині скасування постанови державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича від 31.10.2002 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Разом з тим, з наданих скаржником матеріалів не вбачається, що дії державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Ободзінського Ю.А. під час здійснення ним дій з виконання виконавчого листа суду були неправомірними, оскільки ним вживались передбачені чинним законодавством заходи з виявлення, накладення арешту та стягнення майна, належному боржнику, а тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 259, 260, 447 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича, заінтересована особа: ОСОБА_2 (стягувач) - задовольнити частково.

Скасувати постанову державного виконавця Брусилівського районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Хмельницький) Ободзінського Юрія Анатолійовича від 31.10.2002 року про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В іншій частині вимог скарги - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.В. Слободянюк