КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-з/824/361/2021 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
30 березня 2021 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Приходька К.П.,
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.,
вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи: директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенійович, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив Банк»,
ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою на дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, заінтересовані особи: директор Департаменту ДВС МЮУ Кисельов М.Є., ПАТ «КБ «Актив Банк» у виконавчому провадженні №45340170.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року скаргу задоволено частково.
Визнано протиправними дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгенійовича щодо відмови у надані на запит ОСОБА_1 доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20 згідно листа-відповіді від 22 червня 2020 року.
Зобов`язано директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгенійовича надіслати ОСОБА_1 копію доручення від 10 червня 2020 року за №1808/20.4.1/32-20.
В задоволенні іншої частини вимог скарги - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 22 грудня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог скарги, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Також, апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції в частині задоволених вимог скарги подав і Департамент ДВС МЮУ.
Постановою Київського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, апеляційні скарги ОСОБА_1 та Департаменту ДВС МЮУ залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року залишено без змін.
23 березня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, в якій заявник просить стягнути на його користь судові витрати на правничу допомогу, а саме за підготовку відзиву на апеляційну скаргу Департаменту ДВС МЮУ.
Крім цього, колегією суддів встановлено, що ухвалюючи судове рішення по справі, судом не було вирішено питання про стягнення з Департаменту ДВС МЮУ судового збору за подання апеляційної скарги, сплата якого була відстрочена ухвалою від 01 березня 2021 року.
В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлене клопотання підтримав, просив його задовольнити.
Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду питання про ухвалення додаткового рішення повідомлявся належним чином.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи заяви, колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Частиною 3 ст.270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Відповідно до положень ст.452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Згідно з пунктами 4,6,9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року №5076-VI, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Статтею 29 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням. Договір про надання правової допомоги може бути достроково припинений за взаємною згодою сторін або розірваний на вимогу однієї із сторін на умовах, передбачених договором. При цьому клієнт зобов`язаний оплатити адвокату (адвокатському бюро, адвокатському об`єднанню) гонорар (винагороду) за всю роботу, що була виконана чи підготовлена до виконання, а адвокат (адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язаний (зобов`язане) повідомити клієнта про можливі наслідки та ризики, пов`язані з достроковим припиненням (розірванням) договору.
Згідно зі ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Як вбачається з матеріалів справи, 10 березня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому ОСОБА_1 окрім іншого просив відшкодувати на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 1 400 грн.
З акту виконаних адвокатом робіт за договором про надання правничої допомоги від 03 лютого 2020 року та додатковою угодою №19 до нього вбачається, що Сторони визначили вартість підготовки відзиву на апеляційну скаргу, та вартість інструктажу клієнта у разі само представництва у суді апеляційної інстанції, розмір яких складає 1 400 грн., які ОСОБА_1 сплатив 09 березня 2021 року (квитанція №0720/20-19).
Колегія суддів приходить до висновку, що зазначені у заяві ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 400 грн. є співрозмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними.
Крім цього, ухвалою Київського апеляційного суду від 01 березня 2021 року відстрочено Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2020 року.
У відповідності до ч.1 ст.136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.
Оскільки при винесенні постанови від 23 березня 2021 року колегією суддів не було вирішено питання про стягнення з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судового збору за подану апеляційну скаргу, такий судовий збір підлягає стягненню в дохід держави шляхом ухвалення додаткового рішення.
Керуючись ст.ст.268,270,382-383 ЦПК України, суд, -
Ухвалити по справі додаткове судове рішення.
Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст додаткової постанови виготовлено 31 березня 2021 року.
Суддя-доповідач К.П. Приходько
Судді Т.О. Писана