Справа № 159/6217/20
Провадження № 2/159/238/21
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого - судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю заборгованості по іпотечному кредиту та стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач стверджує, що проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з червня 2006 року до січня 2012 року. У цей період у сторін народилась дочка ОСОБА_3 . Сторони разом вели господарство, займались підприємницькою діяльністю, оформляли та сплачували банківські кредити. 15.04.2008 року між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого позивачу був наданий кредит у розмірі 175000 грн. строком на 5 років. Позивач стверджує, що цей кредит брався в інтересах її сім`ї з відповідачем, а саме в інтересах їх спільного бізнесу і був використаний в цих інтересах. За кредитні кошти був придбаний вантажний автомобіль марки ДАФ АЕ 65, яким перевозились овочі та фрукти для продажу на ринку. Кредит був виданий під іпотеку квартири, яка належала позивачу та її брату. Перед цим, саме для отримання цього кредиту, батько позивача переоформив право власності на вказану квартиру з себе на дітей - позивача та її брата. 01.09.2008 позивач уклала додаткову угоду до згаданого договору про іпотечний кредит, згідно якої кредитні кошти були переведені з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту став після цього 37917,27 доларів США. Щомісячна сплата кредиту мала становити 1000 доларів США. Після цього позивачем була укладена нова додаткова угода з АТ КБ «Приватбанк» до згаданого договору про іпотечний кредит про пролонгацію кредитних зобов`язань на 15 років, тобто до 15.04.2023 та зменшенням щомісячної сплати кредиту до 500 доларів США. Позивач стверджує, що частина кредитних коштів була витрачена на купівлю транспортного засобу, інша частина - для здійснення підприємницької діяльності, її та відповідача. У 2009 році позивач передала відповідачу управління спільною підприємницькою діяльністю (ФОП « ОСОБА_4 ») і відповідач став власником всього майна. В лютому 2013 року сторони припинили спільне проживання. Оскільки кредитними коштами користувався відповідач, він продовжував його оплачувати, згідно графіку погашення заборгованості. Однак, починаючи з березня 2015 року, відповідач перестав вносити кошти на погашення кредиту, що призвело до виникнення заборгованості за ним, яка станом на 19.03.2020 становить 78136,70 доларів США. Позивач вважає, що згаданий договір про іпотечний кредит був укладений нею у період перебування з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, кошти, отримані від банківської установи, були витрачені в інтересах сім`ї. У зв`язку з цим просить визнати заборгованість за договором про іпотечний кредит спільною власністю її та відповідача та стягнути з останнього в її користь 50 відсотків заборгованості за кредитом, а саме 39068,35 доларів США. Просить також встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, як чоловіком та жінкою, без реєстрації шлюбу, у період з червня 2006 року до січня 2012 року.

Заперечення відповідача.

Відповідач позов не визнав та вказав, що позивач зверталась з заявою до суду про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, однак така заява була залишена без розгляду. Оскільки такий факт не встановлений і не може бути встановлений, оскільки за цією вимогою минув строк позовної давності, то не можна вважати, що кредитні кошти, які позивач отримала як кредит, були витрачені в інтересах сім`ї. Просить в позові відмовити.

Мотивувальна частина рішення.

Згідно ст.74 СК України:

«1. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

2. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.»

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.

Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

При поділі спільної сумісної власності зобов`язання між подружжям не розподіляються, а враховуються, а відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя.

Аналогічний висновок містить постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 травня 2019 року, справа № 638/1962/17, провадження № 61-25286св18.

Позивач же ставить вимогу саме про розподіл зобов`язань, які виникли за кредитним договором, що недопустимо.

Спільною сумісною власністю є не борг подружжя, борг взагалі не може бути власністю, а гроші, отримані в борг. Поділу підлягають гроші, отримані в борг, або ж майно, придбане за ці гроші. Сам же борг, вірніше зобов`язання за ним, враховуються при поділі згаданих грошей або майна.

Оскільки позивач не пред`явив вимогу про поділ майна, при вирішенні якої могли бути враховані боргові зобов`язання, натомість пред`явив лише вимогу про розподіл боргових зобов`язань, позов не може бути задоволений.

До того ж, позивач просить не лише провести розподіл боргових зобов`язань, але й стягнути половину суми цих зобов`язань у її користь. При цьому, позивач не подала доказів того, що вона погасила борг за рахунок своїх коштів, а отже у неї виникло право відшкодувати половину витрат на таке погашення за рахунок відповідача в порядку регресу.

Щодо вимоги позивача встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю, як чоловіком та жінкою, без реєстрації шлюбу, у період з червня 2006 року до січня 2012 року, то вона є зайвою і як вимога не розглядається. Згаданий факт підлягає доказуванню і встановлюється судом у разі, коли є вимога про визнання майна, набутого за час спільного проживання, спільною сумісною власністю. При цьому цей факт встановлюється і обґрунтовується в мотивувальній частині рішення, його не потрібно окремо встановлювати ще й і у резолютивній частині рішення. Стаття 74 СК України не вимагає окремого встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, оформленого як судове рішення, цей факт відноситься до обставини, яка підлягає доведенню.

Позивач не вимагає визнати якесь майно спільною сумісною власністю, не вимагає його ділити, отже, немає потреби встановлювати факт її проживання з відповідачем однією сім`єю.

Керуючись ст.ст.12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст.61, 63, ч.1 ст.70, 71, 74 СК України, ч.ч.2, 3 ст.372 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною власністю заборгованості по іпотечному кредиту та стягнення кредитної заборгованості відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на його апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий С.Л. ПАНАСЮК