ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 658/4112/16-ц Головуючий в 1 інстанції Подіновська Г.В.
Номер провадження 22-ц/819/558/21 Доповідач Орловська Н.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Орловської Н.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Майданіка В.В.,

секретар Давиденко І.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Каховської міської ради Херсонської області про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло та розпорядження, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа - відділ у справах дітей виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області, про визнання частки у спільному майні та поділ майна подружжя, у якому неодноразово уточнивши позовні вимоги, просила здійснити поділ спільного майна подружжя, виділити їй та відповідачу ОСОБА_1 у власність по 1/6 частини цієї квартири, частину майна, придбаного під час шлюбу (меблі, побутову техніку тощо) на загальну суму 26150 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правову допомогу.

У лютому 2017 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я позивачки ОСОБА_1 , дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року.

Вимоги зустрічного позову мотивовані тим, що приватизація спірної квартири проведена з грубими порушеннями вимог законодавства, заяву на приватизацію квартири від 20.09.2011 року, яка міститься в матеріалах приватизаційної справи, він не підписував, згоди на приватизацію квартири дітьми не надавав. Вказує на те, що мав бажання брати участь у приватизації шляхом викупу надлишків загальної площі квартири на підставі абз 3 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 21.02.2017 року вказані позови об`єднані в одне провадження.

22.03.2017 року позивач за зустрічним позовом звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року, а також стягнути з ОСОБА_2 87088,75 грн. компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «PEUGEOT», модель 206, 2010 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , придбаного сторонами під час шлюбу та відчуженого відповідачкою іншій особі без його відому та згоди.

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 17.09.2020 року первісний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем заяви про залишення позову без розгляду.

Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65610,00 грн. компенсації за Ѕ частини автомобіля марки «PEUGEOТ», модель 206, 2010 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 вмотивовано тим, що приватизація квартири за адресою: АДРЕСА_2 , відбулася з порушенням вимог законодавства та за відсутності належним чином засвідченої згоди позивача ОСОБА_1 на приватизацію квартири неповнолітніми дітьми.

Проте, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду, а відповідачем ОСОБА_2 надано заяву про застосування позовної давності, тому відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне встановлення судом обставин, що мають значення для вирішення справи, а також порушення судом норм процесуального права, просить рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12.11.2020 р. в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011р. на ім`я ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 та розпорядження голови Каховської міської ради № 47-п від 20.09.2011р. задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що встановлені судом обставини не відповідають дійсним обставинам у справі. Зокрема, скаржник зазначає, що заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1 від 20.09.2011р., чи будь-якою іншою датою він не подавав, розпорядження органу приватизації в порядку п. 21 Положення № 396 ОСОБА_1 , як наймач, не отримував. Вказує на те, що 20.09.2011 р. він на незаповненому бланку зробив запис «Даю згоду на приватизацію квартири АДРЕСА_3 , в зв`язку з тим, що приймав участь у приватизації». Проте, у зв`язку з наміром приватизувати квартиру в частині 21 кв.м. на дружину, а залишки загальної площі приватизувати шляхом їх викупу, спеціалістами органу приватизації було роз`яснено необхідність переоформлення лицевого рахунку на дружину, оскільки заява про приватизацію повинна подаватися від імені наймача. Після отриманих консультацій ОСОБА_1 разом з дружиною залишили орган приватизації і більше не поверталися. Скаржник зазначає, що не був обізнаний про те, що його дружина ОСОБА_2 у той же день пройшла всі етапи приватизації та включила у неї неповнолітніх дітей, на що скаржник згоди не надавав.

Крім того, скаржник вказує на необґрунтованість висновків суду щодо його звернення до суду з порушенням строку позовної давності. Судом не було досліджено питання, коли скаржник дізнався про порушення його прав, а саме, коли йому стало відомо про участь у приватизації неповнолітніх дітей, а відтак невірно встановлено дату початку перебігу строку позовної давності.

З огляду на викладене скаржник вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні частини його зустрічних позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Карнаух Володимир Вікторович, доводи апеляційної скарги не визнає, просить залишити її без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12.11.2020 року без змін. Вказує на те, що позивачем ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з даним позовом, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.2006 року. (а.с.6, т.1) Від шлюбу мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.7,8, т.1)

07.04.2010 року позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_1 надано службове приміщення - квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією ордеру (т.1.а.с.40).

Рішенням виконавчого комітету Каховської міської ради Херсонської області від 11.05.2011 року № 205 вищевказану квартиру визнано неслужбовою (т.1 а.с.40).

Розпорядженням міського голови Каховської міської ради Херсонської області від 20.09.2011 року №47-п заяву ОСОБА_2 про приватизацію квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , задоволено та передано у спільну часткову власність.

20.09.2011 року на підставі розпорядження від 20.09.2011 р.№47-п Виконавчим комітетом Каховської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло серії НОМЕР_2 , яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , дійсно належить на праві спільної часткової власності з рівними частками кожному ОСОБА_2 та членам її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . (т.1, а.с.43)

Вважаючи, що приватизація зазначеної квартири відбулася з порушенням норм діючого на той час законодавства, внаслідок чого порушено майнові права ОСОБА_2 , останній просив задовольнити його вимоги у повному обсязі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 ЦПК України).

В силу принципу диспозитивності, закріпленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів визначений наступним чином:кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (частина 3 статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються певними засобами, зокрема, висновками експертів (стаття 76 ЦПК України).

Отже, цивільно-процесуальним законодавством закладені принципи та засади, які визначають права та обов`язки учасників справи, зокрема щодо розподілу обов`язку доказування своїх вимог та заперечень, їх доведення, здійснення доказування певними доказами, вільного розпорядження своїми процесуальними правами. При цьому, захисту підлягають лише невизнані, порушені або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб.

Як вбачається зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсними та скасування розпорядження № 47-р від 20.09.2011р. та свідоцтва про право власності на житло, видане 20.09.2011р. на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , він пов`язував порушення своїх з тим, що внаслідок порушення процедури приватизації квартири АДРЕСА_1 він був позбавлений права на приватизацію частини вказаної квартири шляхом викупу залишків загальної площі в порядку, передбаченому абз. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Надаючи правову оцінку вказаним доводам апелянта на предмет їх відповідності нормам матеріального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання врегульовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом:

-безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

-продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Згідно ч.1 ст. 5 цього Закону якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. (ч. 5 ст. 5 цього Закону)

Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право на приватизацію відповідного об`єкту державного житлового фонду може бути реалізовано наймачем та членами його сім`ї лише за умови, що право на приватизацію не використано ними раніше.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на момент виникнення спірних правовідносин наймачем квартири АДРЕСА_3 був ОСОБА_1 , до членів сім`ї якого належали: дружина ОСОБА_2 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

При цьому, з копії матеріалів приватизаційної справи вбачається, що ОСОБА_1 брав участь у приватизації квартири за адресою АДРЕСА_4 , про що особисто зазначив у заяві про приватизацію, поданій ОСОБА_2 . (а.с.197, т.1)

Наведені обставини ОСОБА_1 також підтвердив в суді апеляційної інстанції, пояснивши, що дійсно разом з батьками брав участь у приватизації квартири АДРЕСА_5 у 1996 році.

Отже, враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносин (20.09.2011р.) право на приватизацію об`єкту державного житлового фонду вже було реалізовано позивачем, а право на повторну участь у приватизації законом не передбачено, тому відсутні підстави вважати порушеними права, свободи чи інтереси ОСОБА_1 внаслідок приватизації ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта про наявність у нього права на викуп надлишків загальної площі квартири АДРЕСА_1 на підставі абз. 3 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як було зазначено вище, продаж надлишків загальної площі об`єкту приватизації є одним із способів приватизації, визначених законом.

Враховуючи, що позивачем у 1996 році використано право на участь у приватизації об`єкту державного житлового фонду, тому з урахуванням положень ч. 5 ст. 5 Закону він не має права на повторну участь у приватизації у будь-який спосіб, ані шляхом безоплатної передачі квартири, ані шляхом викупу надлишків загальної площі.

Щодо доводу скаржника, викладеному в апеляційній скарзі, про порушення його права на частку у спільній сумісній власності подружжя внаслідок участі у приватизації його неповнолітніх дітей, то колегія суддів не бере його до уваги, оскільки вказані підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Щодо посилання позивача на відсутність у ОСОБА_2 права на приватизацію квартири, оскільки вона не була її наймачем, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як визначено частиною другою статті 8 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Згідно з пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі Положення), передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

За змістом пунктів 20, 21 зазначеного Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

У довідці зазначаються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону № 2482-XII.

Отже, права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об`єкті приватизації.

Право на приватизацію житлового приміщення безпосередньо залежить від того, чи було таке приміщення постійним місцем проживання особи.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.03.2021 р. у справі № 463/5150/15-ц.

У справі, яка переглядається, установлено, що ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 входили до складу сім`ї наймача ОСОБА_1 , були зареєстровані та проживали за адресою АДРЕСА_2 .

Також установлено, що ОСОБА_1 надав згоду на приватизацію зазначеної вище квартири ОСОБА_2 , оскільки ним право на приватизацію було використано раніше.

Установивши вказані обставини слід дійти висновку про наявність у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 , як членів сім`ї наймача, а тому доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими.

Враховуючи, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт порушення його прав, свобод чи інтересів внаслідок приватизації ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 , тому суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні його позовних вимог, проте помилився з мотивами такої відмови.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивач був обізнаний про приватизацію квартири з 20.09.2011 року, але звернувся до суду з зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло від 20.09.2011 року та розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року лише у 2017 році, тобто з пропущенням строку позовної давності (т.1 а.с. 73-74).

Так, матеріалами справи підтверджується обізнаність ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_1 з 20.09.2011 р., тобто з дати вчинення ним напису про надання згоди на приватизацією цієї квартири ОСОБА_2 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що перебіг строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом для ОСОБА_2 розпочався з 20.09.2011 р.

Звернувшись до суду 20.02.2017 р. позивач пропустив строк позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло, видане виконавчим комітетом Каховської міської ради 20.09.2011 року на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , а також розпорядження голови Каховської міської ради №47-п від 20.09.2011 року - змінити, виклавши підстави відмови у задоволенні позовних вимог у відповідності до мотивувальної частини цієї постанови.

В решті рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 листопада 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 24 березня 2021 року.

Головуючий ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ О.В.Кутурланова

________________ В.В.Майданік