Справа № 266/1099/21
Провадженя№ 2/266/515/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 серпня 2021 року м. Маріуполь Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,
Земельна ділянка, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В списку співвласників земельної ділянки зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Частки з кожного з співвласників у праві власності на земельну ділянку в державному акті не зазначені.
Таким чином, дана земельна ділянка перебуває у спільній сумісній приватній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без визначення часток кожного у праві власності на земельну ділянку. ОСОБА_2 спадщину прийняв подачею заяви 22.02.2016 року за місцем відкриття спадщини до Другої маріупольської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_3 , до майна якої булла відкрита спадкова справа №67/2016. 23.11.2020 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на нерухоме майно у вигляді 61/200 частки домоволодіння у складі двох житлових будинків з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , яке посвідчене державим нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори Старостенко Л.Г. за реєстром №4-316. Одночасно була проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вищещначене спадкове майно.
Однак, у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом на належну спадкодавцю частку земельної ділянки площею 0,1000 га, відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23.11.2020 року, оскільки у державному акті на право власності на земельну ділянку не визначена частина яка належала спадкодавцю у праві спільної власності на землю.
На підставі чого, вимушений звернутися до суду з данною позовною заявою.
Ухвалою судді від 01.03.2021 року дану позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою судді від 17.03.2021 року провадження по цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.
Судове повідомлення, яке направлялося відповідачу Маріупольської міської ради вручено.
Позивачу надіслана ухвалу про відкриття провадження у справі.
Клопотань від учасників процесу про розгляд справи у поряду загального позовного провадження не надходило.
Відзив від відповідача до суду не надходив.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч.8 ст.178 ЦПК України).
Оскільки, відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, то, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процессу за допомогою звукозаписувального технічного засобу суд не здійснює.
Суд, дослідивши надані докази і матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, прийшов до наступного.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2 , батьками якого зазначено батька ОСОБА_4 , матір`ю ОСОБА_3 . (а.с.10).
Згідно свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 , виданого 27.10.2015 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №922. (а.с.11).
В свідоцтві про право на спадщину за законом, виданого Другою маріупольською державною нотаріальною конторою 05.03.2007 року, зазначено, що ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав у спадщину Ѕ частину спадкового майна, яке складається з 61/100 частини домоволодіння з належними до нього частинами, побудовами, подвір`ям, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.8).
На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою маріупольською державною нотаріальною конторою 05.03.2007 року за №2-383, 23.03.2007 року на ім`я ОСОБА_2 видано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно на 61/200 частку будинку АДРЕСА_1 . (а.с.9).
Зі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою маріупольською державною нотаріальною конторою 23.11.2020 року, зазначено, що ОСОБА_2 , який є сином ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримав у спадщину 61/200 частку будинку АДРЕСА_1 . (а.с.12).
Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Приписами ст.1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.
Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За приписами ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч.2 ст.370 ЦК України).
Відповідно до ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до пункту 3.4 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності.
Згідно з п.17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини.
За роз`ясненнями, наведеними в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
За матеріалами справи судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 , яка є однією із співвласників земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , позивач ОСОБА_2 не може реалізувати своє право на прийняття спадщини за законом через те, що нотаріус відповідно до Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом, в тому числі без виділення (визначення) частки померлого у спільному майні.
Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця та той з подружжя, який його пережив.
Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 1268 ч.5 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Оскільки позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі, тому право позивача підлягає захисту в судовому порядку.
Аналізуючи вищевказані норми закону, суд вважає, що позивач позбавлений можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за законом, до складу якої входить нерухоме майно, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на спадкове нерухоме майно також підлягають задоволенню, в порядку ст. 1216, ст. 1217, п.1 ч. 2, абз .2 ст.16 ЦК України, так як способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Питання щодо стягнення з відповідача судового збору судом не вирішується, оскільки позивачем даної вимоги заявлено не було.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 328, 372, 392, 1216-1217, 1226, 1233, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 5, 76-81, 258, 259, 265 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 до Маріупольської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування - задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: відсутній за релігійними переконаннями, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Маріупольська міська рада, юридична адреса: Донецька область, м. Маріуполь, пр. Миру, б.70.
Суддя: Д.Г.Пантелєєв