Справа № 346/568/21
Провадження № 22-ц/4808/490/21
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду, постановлену головуючою суддею Беркещук Б.Б. 17 лютого 2021 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року державний виконавець Кушицька М. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання ухиляється від виконання зобов`язання, покладеного на неї постановою №ІФ-643/842/АВ/ПТ/ТД/ФС від 08 травня 2018 року про стягнення 670 140 грн штрафу.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 року подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Кушицької М. задоволено. Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно постанови Коломийської міської ради №ІФ-643/842/АВ/ПТ/ТД/ФС від 08 травня 2018 року про стягнення 670 140 грн штрафу.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неправильне встановлення та недоведення обставин, що мають значення для справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Представник апелянта вважає помилковими доводи державного виконавця про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання постанови про стягнення з неї штрафу, оскільки вона щомісяця здійснює оплату боргу після примусової реалізації її автомобіля, якою покрито значну частину боргу. Також представник ОСОБА_1 зазначає, що державний виконавець умисно вказала у поданні невірну адресу проживання та реєстрації ОСОБА_1 , яка з 06 вересня 2018 року була зареєстрована в АДРЕСА_1 , а не в с. Рунгури. При цьому, стверджує представник апелянта, державному виконавцю було відомо про те, що на час звернення до суду із поданням, ОСОБА_1 перебувала за межами України. Крім того, представник апелянта звертає увагу суду на те, що в провадженні Верховного Суду перебуває справа за касаційною скаргою ОСОБА_1 щодо скасування двох судових рішень, на підставі яких з неї проводиться стягнення Коломийською ДВС. Більш того, зауважує представник ОСОБА_1 , у разі прийняття касаційним судом рішення про відмову у задоволенні вказаної касаційної скарги, остання згідна погасити борг в добровільному порядку, про що державному виконавцю було відомо. Такі дії ОСОБА_1 , на думку її представника, свідчать про те, що вона не ухиляється від виконання покладеного на неї зобов`язання. Представник апелянта також вказує, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд даної справи та призначені судові засідання. Посилаючись на незаконність ухвали суду першої інстанції, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, а також стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Представник Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляла, що не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку.

В судове засідання належним чином повідомлений представник Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Отже, є правові підстави для розгляду справи без участі представника Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дикун І.В. апеляційну скаргу підтримав з мотивів, викладених у ній. Додатково зазначив, що ОСОБА_1 не ухиляється від покладеного на неї зобов`язання щодо погашення боргу і такого умислу у неї немає, а тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення подання державного виконавця про обмеження її управі виїзду за межі України. Більш того вказав, що ОСОБА_1 продовжує виконувати зобов`язання, покладені на неї постановою Коломийської міської ради, що підтверджується копією квитанції про сплату 1 000 грн від 23 березня 2021 року. Просить оскаржену ухвалу скасувати, а в поданні державного виконавця відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для такого обмеження, оскільки проведені заходи із боржником не дають позитивного результату щодо виконання постанови Коломийської міської ради. Однак, погодитись із таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок розгляду подання державного (приватного) виконавця про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України регулюється статтею 441 ЦПК України.

Так, статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосовано судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року із змінами виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положень статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

У статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» наведені підстави тимчасової відмови у виїзді за кордон.

Так, згідно пункту 5 частини 1 статті 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Разом з тим, сам факт наявності невиконаного рішення суду чи іншого органу боржником не є відповідно до цього Закону підставою для тимчасової заборони виїзду особи за кордон без обов`язкового визначення дій боржника по ухиленню від виконання рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, необхідно з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, слід розуміти як будь-які навмисні, свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо), і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

При цьому, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд зазначає, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Відповідно до другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що повинен існувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у частині 3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто, бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

Таким чином, апеляційний суд зауважує, що для вирішення питання про обмеження у праві виїзду за межі України боржника згідно вказаних правових норм необхідним елементом є пропорційність втручання у конвенційне право особи на вільне пересування, наявність справедливого балансу між публічним інтересом у демократичному суспільстві щодо належного виконання обов`язкових рішень суду та інших органів чи посадових осіб та гарантій на вільне пересування особи.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що на виконанні Коломийського міськрайонного відділу ДВС перебуває виконавче провадження № 56727003 з виконання постанови № ІФ-643/842/АВ/ПТ/ТД/ФС від 08 травня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 670 140,00 грн штрафу (а.с.4).

На підставі вказаного виконавчого провадження державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Кушицькою М. відкрито виконавче провадження, що підтверджується відповідною постановою від 09 липня 2018 року (а.с.6).

Також з`ясовано, що державним виконавцем було здійснено ряд заходів щодо виконання постанови про стягнення боргу з ОСОБА_1 , зокрема: надіслано запити до Пенсійного фонду України, ІС ДП «НАІС» (а.с.7-10); 18 липня 2018 року винесено постанову про арешт майна боржника (а.с. 11); 02 серпня 2018 року винесено постанову про розшук майна боржника (а.с.16); 01 жовтня 2018 року винесено постанову про опис та арешт майна боржника (а.с.18-20); 16 грудня 2019 року винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с.23).

Крім того, судом встановлено і не заперечується жодною із сторін спору, що 02 жовтня 2018 року належний боржнику ОСОБА_1 автомобіль Nissan QASHQAI було передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів на ДП СЕТАМ, у зв`язку з чим від коштів, що поступили від його реалізації боржником було погашено частково штраф в сумі 195 101,80 грн.

Більше того, апеляційний суд зауважує, що із долучених до апеляційної скарги копій платіжних квитанцій вбачається, що впродовж 2020-2021 років ОСОБА_1 частково здійснювала погашення боргу за виконавчим провадженням №56727003 на загальну суму 5200 грн (а.с. 67-71). Із долученої представником ОСОБА_1 до справи копії квитанції від 23 березня 2021 року вбачається, що остання й надалі продовжує сплачувати борг за виконавчим провадженням.

Зазначене вище, на думку колегії суддів, свідчить про те, що покладене на ОСОБА_1 зобов`язання з погашення боргу частково виконується. А тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання покладеного на неї зобов`язання щодо сплати штрафу у загальному розмірі 670 140 грн є невірним та таким, що суперечить фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів подання та виконавчого провадження.

З копій документів, що додані державним виконавцем до подання не вбачається ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання покладених на неї обов`язків.

З огляду на вищезазначене, а також враховуючи те, що доказів умисного ухилення боржника від виконання покладених на ОСОБА_1 зобов`язань державним виконавцем не було надано, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України без вилучення паспорта.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції про обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 не може бути залишена в силі, а тому вона підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання державного виконавця.

Розподіл судових витрат між сторонами апеляційний суд здійснює у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Зокрема, із Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню 454 грн сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 17 лютого 2021 року скасувати.

В задоволенні подання державного виконавця Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.

Стягнути з Коломийського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 454 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.