ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/4303/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ПОСТАНОГОВІЙ І.О.

за участі сторін:

позивач не з`явився;

відповідач не з`явився;

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхової виплати -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (надалі по тексту - Відповідач, ТДВ «СК «Кредо») про стягнення страхового відшкодування, пені та моральної шкоди.

Позовні вимоги, з урахуванням їх уточнень, викладених у заяві від 19 грудня 2020 року, обґрунтовані тим, що 03 серпня 2013 року між матір`ю позивача ОСОБА_2 , як Страхувальником, та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», як Страховиком, було укладено в його інтересах, як Застрахованої особи Договір добровільного страхування від нещасних випадків № DNYRNS-16731MQU.

02 червня 2017 року з позивачем відбувся страховий випадок.

02 липня 2017 року позивачем було подано до Страховика заяву та всі необхідні документи стосовно страхового випадку.

29 липня 2017 року та 31 серпня 2017 року позивач направив до ТДВ «СК «Кредо» заяви про сплату страхової виплати, однак жодної виплати ОСОБА_1 не отримав, у зв`язку з чим змушений був звернутися до суду з зазначеним позовом.

Положеннями ст. 174 ЦПК України визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до стст. 174, 178 ЦПК України, відповідач скористався своїм правом та надав до суду відзив на позовну заяву та на заяву про збільшення позовних вимог, із викладенням заперечень проти заявленого позову. Так, представник ТДВ «СК «Кредо» просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що повний перелік пошкоджень та розмір суми виплати зазначено в Таблиці № 1 «Ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку та розмір страхових виплат за страховими випадками Додатку № 1 до Особливих умов добровільного страхування від нещасних випадків клієнтів фінансових установ Додатку № 3 до Правил добровільного страхування від нещасних випадків № П-02 від 27 лютого 2007 року № 50.

02 липня 2017 року від позивача на адресу ТДВ «СК «Кредо» надійшло повідомлення про те, що 02 червня 2017 року із Застрахованою особою стався страховий випадок, на підтвердження чого ОСОБА_1 було надано медичні документи. Зі встановленого діагнозу вбачається, що позивачем було отримано перелом кістки з розміром страхової виплати 5% від страхової суми та проведено лапаротомію при пошкодженні органів живота з розміром страхової виплати 15% від страхової суми, інші доводи позивача про компенсацію додаткових ушкоджень, штрафних санкцій та моральної шкоди на думку відповідача - не відповідають умовам Договору страхування, нормам закону та іншим документам Страховика, а тому не підлягають задоволенню. Отже сума страхового відшкодування повинна скласти 5 000 грн., про що 11 липня 2017 року Страховим актом №Z1762PB700002N було прийнято рішення про здійснення страхової виплати, яка була перерахована до ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим відповідачем не було порушено прав позивача, а позовна заява повинна бути залишена без задоволення.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018 року було відкрито провадження у цій справі та прийнято її до свого розгляду суддею Цимбал І.К.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2018 року справа була призначена до судового розгляду по суті.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судовими справами між суддями від 13 червня 2019 року дану цивільну справу передано судді Каліушко Ф.А.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 09 липня 2019 року справу було прийнято до свого провадження суддею Каліушко Ф.А. в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 вересня 2019 року справу було призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 14 травня 2020 року справу було направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 14 травня 2020 року було скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2020 головуючим суддею по розгляду справи визначено суддю Дарницького районного суду м. Києва Каліушко Ф.А.

Розгляд справи проведено у порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін.

В судове засідання, яке відбулось 24 лютого 2021 року, позивач не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання 24 лютого 2021 року також в черговий раз не з`явився, повідомлявся належним чином, подав до суду Відзив на позов та Відзив на Позовну заяву про збільшення позовних вимог. В своєму Відзиві представник відповідача просив розглядати справи без їх участі.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Як було встановлено в судовому засіданні, 03 серпня 2013 року між матір`ю позивача ОСОБА_2 , як Страхувальником, та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо», як Страховиком, було укладено в інтересах позивача ОСОБА_1 , як Застрахованої особи, Договір добровільного страхування від нещасних випадків № DNYRNS-16731MQU (далі за текстом - «Договір страхування»), що підтверджується копією Договору яка міститься в матеріалах справи, була надана позивачем як додаток до позовної заяви та не оспорюється відповідачем.

За умовами п. 4.2. вказаного Договору страхування: «Страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку здійснити страхове відшкодування Страхувальнику або Вигодонабувачеві, а Страхувальник зобов`язується своєчасно сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови Договору і Правил страхування».

02 червня 2017 року з позивачем стався страховий випадок, який полягав у «Вогнепальному наскрізному проникаючому пораненні живота з ушкодженням тонкої кишки. Гемоперітонеум. Відкритий вогнепальний перелом крила правої здухвинної кістки зі зміщенням уламків. Вогнепальне поранення м`яких тканин лівого передпліччя та кисті. Підшкірна гематома бокової стінки живота, тазу справа». Проведена «Верхньосерединналапаротомія. Резекція тонкої кишки з анастомозом кінець в кінець. Сонація, дренування черевної порожнини». Зазначена обставина підтверджується Виписним епікризом № 14717 від 16 червня 2017 року та Листком непрацездатності від 16 червня 2017 року, копії яких містяться в матеріалах справи. Цей факт не спростовувався відповідачем.

02 липня 2017 року ОСОБА_1 подав, через Площадку цивільно-правових договорів ПАТ КБ «ПриватБанк», який є провайдером в наданні даного виду страхової послуги, Повідомлення про страховий випадок та всі необхідні документи стосовно страхового випадку, передбачені п. 8.3. Правил добровільного страхування від нещасних випадків № П-02 від 27 лютого 2007 року № 50 (далі за текстом - «Правила»). Ця обставина також не заперечувалась відповідачем, про що зокрема ідеться у Відзиві відповідача на позовну заяву № 13/11-18(01) від 13 листопада 2018 року.

Відповідно до п. 8.5. Правил: «Страховик, якщо інше не передбачено договором страхування, протягом 20 днів з моменту одержання заяви про страхову виплату і документів, передбачених п. 8.3. цих правил, приймає рішення про здійснення або про відмову в здійсненні страхової виплати, яке оформлюється Страховим актом».

Як зазначається позивачем, станом на 29 липня 2017 року жодного рішення та жодної страхової виплати ним за вказаною страховою подією отримано не було. Проти вказаного заперечує відповідач, зазначаючи у Відзиві на позовну заяву, що згідно Страхового акту № Z1762PB700002N від 11 липня 2017 року ОСОБА_1 було проведено виплату 20 відсотків страхової суми в розмірі 5 000 грн. за лапаротомію 15% + за перелом однієї кістки - 5%, посилаючись при цьому на Відомість розподілення масових виплат СК Кредо ТДВ від 11 липня 2017 року, в якій під 18 номером вказані реквізити позивача і Платіжне доручення № 1 від 11 липня 2017 року, згідно якого Страхова компанія кредо ТДВ як платник перерахувала на користь Масові виплати Страхова компанія Кредо ТДВ, як отримувача, 145 850 грн. Судом не приймаються зазначені документи, як підтвердження виплати з боку відповідача та отримання позивачем страхового відшкодування, адже Відомість, на яку посилається відповідач, не є платіжним документом, а Платіжне доручення свідчить про перерахування коштів СК ТДВ Кредо на свою користь, і жодним чином ці документи не свідчать про перерахування грошових коштів на користь ОСОБА_1 як страхової виплати за вказаним страховим випадком. До того ж сам факт отримання страхового відшкодування позивачем від відповідача спростовується, а відповідачем належним чином не доводиться.

29 липня 2017 року позивачем на адресу відповідача було направлено Заяву про виплату страхового відшкодування, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 29 липня 2017 року №787, копія якого міститься в матеріалах справи .

28 серпня 2017 року ОСОБА_1 було отримано відповідь відповідача, що згідно Страхового акту № Z1762PB700002N від 11 липня 2017 року йому було проведено виплату 20 відсотків страхової суми в розмірі 5 000 грн. за лапаротомію 15% + за перелом однієї кістки - 5%, про що зазначає відповідач та не заперечує позивач. Однак, як було зазначено раніше, власне самого відшкодування позивач не отримав, що не було спростовано відповідачем належними і допустимими доказами.

31 серпня 2017 року позивачем було направлено на адресу відповідача повторну заяву, з вимогою сплати страхового відшкодування та зазначенням банківських реквізитів, що підтверджується Рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 31 серпня 2017 року № 403, копія якого міститься в матеріалах справи. Зазначена заява була залишена без відповіді відповідачем, що ним не заперечується.

Відповідно до п. 8.7. Правил: «У випадку прийняття рішення про здійснення страхової виплати вона виплачується Страховиком Застрахованій особі або Вигодонабувачеві (спадкоємцям Застрахованої особи) протягом п`яти банківських днів з моменту оформлення Страхового акту, якщо інший термін не передбачений Договором страхування».

Як встановлено судом, Страховий акт було оформлено відповідачем 11 липня 2017 року, що не заперечується сторонами, інший термін для виплати страхового відшкодування ніж передбачено п. 8.7. Правил в Договорі страхування не передбачено, отже страхова виплата відповідачем на користь позивача повинна була бути виплачена до 18 липня 2017 року, а не 16 липня 2017 року, як зазначає позивач, доказів чого відповідачем надано не було, у зв`язку з чим суд підтримує позицію позивача про те, що виплата страхового відшкодування - не відбулася з вини СК «ТДВ «Кредо» та підлягає стягненню в примусовому порядку

У зв`язку з тим, що суд прийшов до висновку про необхідність стягнення страхової виплати з відповідача на користь позивача, та у зв`язку з тим, що позиції сторін з приводу її розміру різняться, суду необхідно встановити належний розмір страхової виплати.

Судом встановлено, що відповідно до Виписного епікризу № 14717 від 16 червня 2017 року наданого позивачем та не спростованого відповідачем страховий випадок полягав в сукупності ушкоджень та здійснених медичних процедур, а саме: «Вогнепальненаскрізноме проникаюче поранення живота з ушкодженням тонкої кишки. Гемоперітонеум. Відкритий вогнепальний перелом крила правої здухвинної кістки зі зміщенням уламків. Вогнепальне поранення м`яких тканин лівого передпліччя та кисті. Підшкірна гематома бокової стінки живота, тазу справа». Проведена «Верхньосерединналапаротомія. Резекція тонкої кишки з анастомозом кінець в кінець. Сонація, дренування черевної порожнини».

Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до Таблиці № 1 «Ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку та розмір страхових виплат по страховим випадкам» Затверджених Розпорядженням Дирекцією ТДВ СК «Кредо» від 06 липня 2016 року № 97 передбачені наступні травматичні ушкодження та відсоток страхового відшкодування від страхової суми, які суд вбачає в страховому випадку позивача:

Стаття 43 Таблиці № 1 - 5% ушкодження кишечника (поранення)

Стаття 50Таблиці № 1 - 30% резекція кишечнику

Стаття 51 Таблиці № 1 - 15% лапаротомія

Стаття 58 Таблиці № 1 -. 5 % утворення рубців (п. б)

Стаття 88 Таблиці № 1 -. 5% перелом кістки таза

Судом вбачається, що загальна сума страхового відшкодування повинна скласти 60%, а не 70% як зазначає позивач, від страхової суми за всіма отриманими позивачем ушкодженнями та проведеними медичними процедурами, тобто 25000 х 60% = 15 000 грн. Посилання відповідача на необґрунтованість цих вимог позивача спростовується матеріалами справи та наданими позивачем письмовими доказами.

Що стосується посилання позивача на наявність у нього від страхового випадку грижі діафрагми, за що передбачена виплата в розмірі 10% від страхової суми, що передбачено статтею 46 Таблиці № 1 «Ушкодження здоров`я внаслідок нещасного випадку та розмір страхових виплат по страховим випадкам», то таке твердження суд не бере до уваги у зв`язку з його необґрунтованістю, адже жодний медичний документ, який міститься в матеріалах справи, не має в собі посилання на виникнення та існування у позивача грижі діафрагми. Суд також не бере до уваги клопотання позивача про виклик до суду в якості свідків його лікуючих лікарів на підтвердження цієї обставини, адже відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про страхування» саме письмовими доказами має бути доведено настання страхового випадку та його наслідки, у зв`язку з чим показання свідків в цьому питанні є недопустимим доказом в силу ч. 2 ст. 78 ЦПК України. У зв`язку з чим суд погоджується в цій частині з твердженнями відповідача.

Що стосується вимог позивача про включення до страхової виплати компенсації тимчасової втрати працездатності, суд їх вбачає законним та обґрунтованими з огляду на наступне:

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про страхування»: «Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства».

За змістом ст. 16 ЗУ «Про страхування»: «Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування».

Згідно з ст. 17 ЗУ «Про страхування»: «Правила страхування повинні містити, зокрема, порядок визначення розмірів страхових сум та (або) розмірів страхових виплат».

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про страхування»: «Договір страхування життя може бути укладений як шляхом складання одного документа (договору страхування), підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, документами, підписаними стороною, яка їх надсилає. У разі надання страхувальником письмової заяви за формою, встановленою страховиком, що виражає намір укласти договір страхування, такий договір може бути укладений шляхом надіслання страхувальнику копії правил страхування та видачі страхувальнику страхового свідоцтва (поліса), який не містить розбіжностей з поданою заявою».

За змістом пп. 3 ч. 1 п. 8.6. Правил добровільного страхування від нещасних випадків № П-02 Затверджених Розпорядженням Дирекцією ТДВ СК «Кредо» від 27 лютого 2007 року № 50 «Страхова виплата при настанні страхового випадку здійснюється страховиком в розмірі 0,3-0,7% від страхової суми за кожний день непрацездатності»,

Суд застосовує до вказаних правовідносин принцип «Contraproferentem» з огляду на практику Верховного Суду, який у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі №753/11000/14-ц від 18 квітня 2018 року застосував принцип Contraproferentem (лат. verbachartarumfortiusaccipiunturcontraproferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Отже, якщо відповідачем не було встановлено в укладеному Договорі страхування та власних розроблених Правилах підстави визначення розміру страхової виплати за тимчасову втрату непрацездатності, судом в рамках захисту права позивача як споживача страхової послуги застосовується саме максимальний передбачений цими документами коефіцієнт 0,7%, тобто за 35 днів непрацездатності позивача страхова виплата в цій частині складає: 0,7% х 25 000 грн. х 35днів = 6 125 грн.

Суд не бере до уваги твердження відповідача про те що зазначені умови не передбачені в Договорі страхування, адже як зазначалось судом раніше та ґрунтується на нормах ЗУ «Про страхування» Договір страхування та Правила страхування є нероздільним цілим в сфері регулювання страхових правовідносин та повинні застосовуватися спільно, доповнюючи один одне в місцях прогалин регулювання.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені відповідно до ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», суд вважає ці вимоги частково обґрунтованими та правомірними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 42 Конституції України: «Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів».

За змістом ч. 4 ст. 263 ЦПК України: «При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду».

Судом встановлено, що до спірних правовідносин застосовується законодавство про захист прав споживачів, в тому числі ЗУ «Про захист прав споживачів», що відповідає практиці Верховного суду України та Верховного суду.

Страхування згідно з п. 9 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» є різновидом фінансових послуг. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» відповідно до якого ЗУ «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, та до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема ті, що виникають із договорів страхування.

Згідно з Листом ВСУ від 01 лютого 2013 року «Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012 рр.), враховуючи що окремі види правовідносин за участю споживачів регулюються й спеціальними законами України (наприклад страхування, перевезення, фінансові послуги, житлово-комунальні послуги тощо), ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується в частині, не врегульованій спеціальним законом.

З урахуванням Рішення КСУ від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), ВСУ вказав, що оскільки діяльність страховика підпадає під визначення послуги та виконавця, що містяться у ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів», то у разі, якщо договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої фізичної особи, такі правовідносини регулюються зазначеним Законом у частині, не врегульованій спеціальним законом.

Відповідно до Постанови ВСУ від 11 березня 2015 року № 6-126цс14: «На підставі аналізу ст. 16 ЗУ «Про страхування», ст. 979 ЦК України, норм ЗУ «Про захист прав споживачів» і з урахуванням п. 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12 квітня 1996 року № 5 можна зробити висновок, щодо відносин, які регулюються нормами закону «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, що виникають при укладенні договору страхування.

У частині 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» установлено: у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначена у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Одночасно законодавством, яке регулює правовідносини страхування, визначено, що у разі несплати страховиком страхувальнику чи іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (ст. 992 ЦК України). А згідно з частиною 4 ст. 16 ЗУ «Про страхування» однією з істотних умов договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Таким чином, на думку ВСУ, положення про відповідальність страховика, закріплені в законі «Про страхування» та гл. 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в законі «Про захист прав споживачів» - загальними.

Розмір неустойки як відповідальності страховика за договором страхування має бути визначений у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування то до спірних правовідносин застосовується ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Відповідно до Постанови ВС КЦС від 31.10.2019 в справі № 214/1449/18 (провадження № 61-13308св19): «Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи.

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-126цс14.

Частиною другої статті 3 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав споживачів фінансових послуг, регулюються законодавством про захист прав споживачів з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

У спеціальному законодавстві, що регулює відносини у сфері страхування, наприклад, законах України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про страхування» відсутні норми, що визначають конкретний розмір відповідальності за невиконання/неналежне виконання умов договору щодо сплати страхової виплати/страхового відшкодування у визначений договором або законом строк.

Отже, якщо відповідальність страховика за невиконання грошового зобов`язання (сплати страхової виплати/страхового відшкодування) у договорі страхування не визначена, тоді слід керуватися приписами частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із цією нормою, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) надання послуги згідно із договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги, якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість послуги не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення».

Суд зазначає, що на підставі викладеного позивачем справедливо робиться посилання про застосування до спірних правовідносин ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» та спростовується твердження відповідача, що зазначений закон регулює правовідносини сторін лише до укладення Договору страхування.

Відповідно до п. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує позивачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

У зв`язку з тим, що відповідач з 18 липня 2017 року прострочує сплату страхової виплати в сумі 21 125 гривень (15 000 + 6 125), то до теперішнього часу його борг за пенею складає: 21 125 грн. х 3% х 13 днів в липні 2017 року+31 день в серпні 2017 року+30 днів в вересні 2017 року+31 день в жовтні 2017 року+30 днів в листопаді 2017 року+31 день в грудні 2017 року+31 день в січні 2018 року+28 днів в лютому 2018 року+31 день в березні 2018 року+30 днів в квітні 2018 року+31 день в травні 2018 року+30 днів в червні 2018 року+15 днів в липні 2018 року+16 днів в липні 2018 року+31 день в серпні 2018 року+30 днів в вересні 2018 року+31 день в жовтні 2018 року+30 днів в листопаді 2018 року+31 день в грудні 2018 року+31 день в січні 2019 року+28 днів в лютому 2019 року+31 день в березні 2019 року+30 днів в квітні 2019 року+31 день в травні 2019 року+30 днів в червні 2019 року+31 день в липні 2019 року+31 день в серпні 2019 року+30 днів в вересні 2019 року+31 день в жовтні 2019 року+30 днів в листопаді 2019 року+31 в грудні 2019 року+31 день в січні 2020 року+29 днів в лютому 2020 року+31 день в березні 2020 року+30 днів в квітні 2020 року+31 день в травні 2020 року+30 днів в червні 2020 року+31 день в липні 2020 року+31 день в серпні 2020 року+30 днів в вересні 2020 року+31 день в жовтні 2020 року+30 днів в листопаді 2020 року+18 днів в грудні 2020 року = 633,75 грн. х 1249днів = 791 553,75 грн.

Водночас, відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Судом встановлено, що відповідач з 18 липня 2017 року прострочує сплату страхової виплати в сумі 21 125 гривень, водночас як пеня за прострочення цього зобов`язання у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» складає 791 553,75, однак, ураховуючи наведені вище правові норми, а також те, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки до 30 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає за можливе їх задоволення в частині, з огляду на таке:

Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням прав власності, передбачено також частиною третьою статті 386 ЦК України (у тому числі прав на інші права, зокрема права вимоги до банку про повернення вкладу).

Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів.

Пункт 5 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, суд вказує, що невиплата страховиком сум страхового відшкодування за договором добровільного страхування від нещасних випадків є неналежним наданням послуги у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої таким неналежним наданням фінансової послуги.

Закон України «Про захист прав споживачів» (як в чинній редакції, так і в редакції, чинній станом на дату укладення Договору) не містить застережень про те, що моральна шкода споживачу відшкодовується лише у разі завдання шкоди його життю чи здоров`ю.

Отже, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у чинній редакції прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Зазначене узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі №216/3521/16.

Суд приймає до уваги обґрунтування моральної шкоди позивача, яка полягає у його моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я та відмовою відповідача у виплаті йому страхового відшкодування згідно з укладеним Договором страхування, у порушенні його прав як споживача, та у порушенні його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, через відсутності грошових коштів у вигляді страхової виплати і неможливість через це належним чином відновити своє здоров`я, постійне перебування позивача в стані симптоматичного лікування, що суперечить можливості мати ним активну життєву позицію у життєвих справах та досягати певних успіхів в роботі, погіршення його здібностей через стан здоров`я та позбавлення його можливості їх реалізації. Позивач вказує, що у нього критично впала професійна працездатність, та він втратив за час тривалої реабілітації від ушкодження здоров`я свої професійні навички.

ОСОБА_1 зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди є перед всім порушення відповідачем його майнового права на отримання страхового відшкодування та пов`язану з цим повну винну протиправну бездіяльність відповідача, щодо необхідності відновлення його порушеного права, що знаходиться в прямому причинному зв`язку зі спричиненою моральною шкодою, і це порушення триває вже майже чотири роки, що обумовлює значну тривалість його страждань, істотність вимушених змін у способі його життя, неможливість усунення негативних наслідків та повернення втраченого за цей час, в результаті посягання на його права.

В обґрунтування спричиненої моральної шкоди позивач посилається на документи, які ним були подані до позовної заяви.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

В пункті 10 зазначеної Постанови зазначено, що при заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, при визначенні суми моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд враховує характер та ступінь її завдання, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає суму 91 000 грн. завищеною, а тому відповідно дана позовна вимога підлягає задоволенню в сумі 9 000 грн.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 42 Конституції України, стст. 12, 78, 81, 174, 178, 263 Цивільного процесуального кодексу України, стст. 992, 979, 1167, 1210, 1211 гл. 67 Цивільного кодексу України, стст. 6, 16, 17, 18, ЗУ «Про страхування», стст. 1, 10, 22, 23, ЗУ «Про захист прав споживачів», стст. 3, 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» про стягнення страхової виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (вул. Моторобудівників 34, м. Запоріжжя, інд. 69068, Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) страхове відшкодування за страховим випадком, який стався 02 червня 2017 року, в сумі 21 125 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (вул. Моторобудівників 34, м. Запоріжжя, інд. 69068, Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пеню за прострочення виплати страхового відшкодування за страховим випадком, який стався 02 червня 2017 року, в сумі 30 000 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (вул. Моторобудівників 34, м. Запоріжжя, інд. 69068, Код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду в сумі 9 000 грн.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Кредо» (вул. Моторобудівників 34, м. Запоріжжя, інд. 69068, Код ) на користь держави судовий збір в сумі 601,25 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.