Справа № 459/748/20
Провадження № 2/459/101/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2021 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Новосада М.Д.

з участю: секретаря судового засідання Канюки В.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Червоноградської міської радиЛьвівської області про зміну способу стягнення аліментів та визначення порядку участі у вихованні дитини,-

В С Т А Н О В И В :

10.03.2020 позивачка звернулася до суду з даним позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача аліменти на дочку у розмірі ј частини його доходу щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своїх вимог послалась на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 07.08.2007. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них родилась донька ОСОБА_6 . На час народження дочки шлюбні стосунки між ними були припинені. Дочка від народження проживає з нею. На підставі рішення суду від 26.01.2010 з відповідача стягнуто аліменти на доньку у розмірі ј частини доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вказала, що відповідач протягом тривалого часу не виконує свої батьківські обов`язки щодо їхньої доньки. Останній не навідувався до дитини ні в садочок, ні в школу. Також вважає, що визначений рішенням суду розмір аліментів не є достатнім для забезпечення потреб дитини, оскільки прожитковий мінімум для дитини відповідного віку становить 50%. Відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу у більшому розмірі. Тому просить позов задовольнити. Також просила звільнити її від сплати судового збору у зв`язку із врахуванням її майнового стану, так як вона не працює і не має доходу.

Ухвалою від 15.06.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

28.07.2020 відповідач подав зустрічний позов, в якому просив змінити спосіб стягнення аліментів на тверду грошову суму у розмірі 5000 грн. та визначити порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною шляхом зустрічей кожної четвертої суботи на неділі з 09.00 год. суботи до 20.00 неділі з ночівлею за місцем проживання батька (а.с.55-58 т.1). Також вказав, що він звільнений від сплати судового збору, так як є законним представником дитини з інвалідністю.

Також 28.07.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає. Зазначив, що дитиною цікавиться, зустрічається із нею та спілкується, бажає приймати участь у її житті, сплачує аліменти, жодним чином не ухиляєтся від виконання своїх батьківських обов`язків Крім того вказав, що немає підстав для збільшення розміру аліментів, так як матеріальне становище позивачки е змінилось. Однак у нього погіршилось матеріальне становище, погіршився стан здоров`я, на утриманні перебувають неповнолітні діти, одна із яких має інвалідність. Тому просив стягувати з нього аліменти у твердій грошовій суму у розмірі 5000 грн. щомісячно.

11.08.2020 позивачка подала відповідь на відзив, в якому заперечила викладені відповідачем обставини. Вказала, що відповідач не спілкується і не бачиться з донькою, не виявляє бажання зустрітись з нею. Лише сплачує аліменти.

10.09.2020 прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву та закрито підготовче провадження, справу було призначено до судового розгляду .

19.10.2020 позивачка ОСОБА_1 подала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому заперечила вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі. Вказала, що відповідач пішов від неї і залишив її вагітною. З пологового будинку не забирав, на хрещення дитини не прийшов. За 14 років не виявляв бажання спілкуватись із донькою, перешкод йому не чинила. Крім того з часу народження дитини він жодного разу не звертався в орган опіки та піклування для визначення порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вважає наведені у зустрічному позові обставин надуманими. Просить відмовити у його задоволенні повністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги за первісним позовом підтримали, вимоги за зустрічним позовом не визнали.

Позивачка вказала, що 15 років тому відповідач покинув її на 3 місяці вагістності. В подальшому після народження дитини він перестав спілкуватись, на жодні свята не приходив. При розірванні шлюбу вони робили тест ДНК на його батьківство. Відповідач живе окремим життям. Вперше свою дочку побачив на засіданні опікунської ради. Вона не чинила йому перешкод у спілкуванні з дочкою. Вважає, що останній має можливість сплачувати мінімальний, встановлений законом розмір аліментів.

Відповідач та його представник підтримали зустрічні позовні вимоги, первісний позов заперечили.

Відповідач додаткового вказав, що він постійно сплачує аліменти, тримає контакт із колишньою дружиною, цікавиться дитиною. У 2007 році він намагався відновити спілкування із донькою. На засіданні органу опік та піклування дізнався про намір позивачки позбавити його батьківських праві відносно дочки. Комісія вважала, що немає підстав для позбавлення його батьківських прав. Крім того вважає, що розмір аліментів слід змінити на тверду грошову суму, так як його матеріальне становище змінилось та погіршилось. У нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей, одна дитина-інвалід, потребує періодичного лікування, він не має постійного доходу. Вказав, що позивачка чинила перешкоди у спілкуванні з донькою. Він намагається налагодити контакт з донькою, вживає усіх можливих заходів і бажає приймати участь в її житті. Тому просить встановити йому дні та години для безперешкодного спілкування з дитиною, визначені відповідно до рішення опікунської ради.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що позивачка є його двоюрідною сестрою, а донька сторін його похресниця. Відповідач не признавав дитину, казав, що то не його донька, не приїжджав до неї та не бачив і не спілкувався з нею. На хрестинах та днях народженнях дитини його ніколи не було.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки та бабусею дитини. ОСОБА_6 не знала свого батька. До 14 років вона його не бачила і не спілкувалась із ним. Відповідач з`явився лише на розірвання шлюбу. Онучка розповідала їй, що нещодавно познайомилась із батьком.

Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області подала заяву про розгляд справи у її відсутності, де вказала, що підтримує рішення виконавчого комітету від 16.10.2020 та 30.11.2020 про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав та про призначення днів і годин побачень батька з дочкою.

Вислухавши пояснення учасників,оцінивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Сторони є колишнім подружжям та перебували у шлюбі. 07.08.2006 шлюб між сторонами розірвано відділом РАЦС Чернівецького міського управління юстиції.

27.12.2006 після розірвання шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження серії НОМЕР_1 (а.с.6 т.1).

На підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.10.2010 з відповідача в користь позивачки стягнуто аліменти на доньку у розмірі ј частини доходу відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.05.2007 і до її повноліття (а.с.12).

На підставі даного судового рішення було видано виконавчий документ, який перебував на виконанні державної виконавчої служби.

Позивачка проживає разом із донькою у квартирі по АДРЕСА_1 .

Із характеристики від 20.02.2020 встановлено, що дочка сторін з першого класу навчається у ЗСШ №12 у м.Червонограді. Мама відповідально ставиться до виховання та навчання дитини, відвідує батьківські збори та інші шкільні заходи. Батько участі у навчально-виховному процесі не бере (а.с.14 т.1).

Як вбачається із психолого-педагогічної характеристики закладу дошкільної освіти ясла-садок №16 ОСОБА_5 відвідувала дитячий садок з 04.09.20202 до липня 2014 року. Вихованням дитини займалась мама. Батька не бачили, участі у вихованні дитини він не брав.

Відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради №141 від 16.10.2019 позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки є недоцільним.

Як стверджує позивачка у позовній заяві, відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по утриманню та вихованню їхньої доньки, не забезпечував їй належного розвитку, не спілкувався з дитиною без поважних причин.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За змістом ч.2 ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовимрішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

У виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Позивач не надала належних та допустимих доказів винної поведінки відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітньої дитини. Останній виявив бажання налагодити контакт з донькою, зустрічався із нею. А позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, до якого раніше не застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки. Останній сплачує аліменти на доньку та вживає заходів для спілкування із нею.

Зважаючи на бажання відповідача брати участь у вихованні дитини та бажання змінити поведінку в кращу сторону, а також відсутність допустимих доказів свідомого нехтування ним своїми обов`язками, тому позовні вимоги у вказаній частині є недоведеними та відсутні підстави для їх задоволення.

Щодо вимог про зміну розміру аліментів, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька (ст.183 СК України) і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України).

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

З заяви позивачки встановлено, що розмір аліментів, який визначений рішенням суду та стягується на даний час, ставить її у скрутне матеріальне становище, оскільки такої суми грошей не достатньо, щоб забезпечити матеріальні потреби дитини.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний визначений законом розмір аліментів на одну дитину у виді однієї четвертої частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку визначений також у ч.1 ст.161 ЦПК України.

В сторін змінилось сімейне становище.

Позивачка, звертаючись із вимогою про збільшення розміру аліментів, вказала, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а рішенням суду з 2010 року їй присуджено аліменти не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року частину 2 статті 182 СК України викладено у новій редакції, згідно якої «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Норма закону в новій редакції діє з 08.07.2017 року.

Вказана редакція статті містить імперативну вказівку, яка передбачає, що аліменти на одну дитину з моменту вступу в дію даної норми права, не можуть бути меншими ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, незалежно від розміру аліментів призначених за рішенням суду, чи у частині від доходу чи у виді твердої грошової суму.

Редакція статті 182 СК України до 17.05.2017 року передбачала виняток за якого мінімальний розмір аліментів міг бути меншим, ніж визначений у даній статті.

На даний час розмір аліментів за рішенням суду не повинен бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Звертаючись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів, позивачка фактично поставила вимогу, яка гарантована державою і заявлений нею розмір аліментів є мінімальним, що визначений законом.

Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Верховний Суд у постанові від 06.09.2020 у справі №565/2071/19 вказав, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження дитини, не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідач у зустрічному позові вказав, що у нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей, одна дитина є інвалідом, хворіє на астму, потребує постійного лікування. Однак належними та допустимими доказами не підтвердив погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дітей від іншого шлюбу та додаткових витрат на лікування дитини.

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

Вислухавши доводи сторін, суд прийшов до висновку, що стягуваний з позивача розмір аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів доходів щомісячно, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є доцільним, відповідає принципам розумності, справедливості. Такий розмір аліментів буде відповідати реальній можливості відповідача сплачувати відповідні кошти і не буде погіршувати матеріального становища сторін.

Отже позовні вимоги за первинним позовом підлягають до часткового задоволення в частині стягнення аліментів, в решті вимог щодо позбавлення батьківських прав слід відмовити за необґрунтованістю.

Враховуючи наведене, вимоги відповідача за зустрічним позовом в частині стягнення аліментів на дитину в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. щомісячно до задоволення не підлягають.

Щодо вимог відповідача за зустрічним позовом про участь у вихованні та спілкуванні з донькою , суд дійшов висновку про підставність таких і можливість задоволення.

Судом встановлено, що неповнолітня дочка проживає разом із матір`ю - позивачкою ОСОБА_1 ..

Відповідач цікавиться дитиною, має бажання спілкуватись із нею та брати участь у її вихованні. Сторонам не вдалось добровільно визначити спосіб участі у вихованні дитини. Відповідач стверджує, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні із донькою. У зв`язку із цим батько звернувся до органу опіки та піклування - виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської областідля вирішення цього питання на комісії з питань захисту прав дитини.

Як вбачається із витягу з рішення виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області №155 від 30.11.2020 відповідачу ОСОБА_3 дозволено зустрічатись з дочкою ОСОБА_6 кожну останню неділю місяця з 10.00 год. до 19.00 год..

На думку суду, відсутні підстави для позбавлення позивача як батька права спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від

20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції).

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є встановлення правовідношення; зміна правовідношення.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 158 СК України).

В силу ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Рівність прав батьків щодо дитини закріплена у нормі ст.141 Сімейного Кодексу України, де також зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Крім цього, відповідно до ст.ст. 150-153 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Згідно із ч.2, 3 ст.157 Сімейного Кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як вбачається зі змісту ст.15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до змісту ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відсутність в дитини спілкування із батьком може негативно вплинути на розвиток та формування дитини як особистості, яка не має повноцінного спілкування з обома батьками, у неї може сформуватися негативне, викривлене ставлення до іншого з батьків, як особи.

Установивши, що в добровільному порядку сторони не досягли згоди щодо визначення порядку спілкування батька та бабусі з дитино, у тому числі за наслідком звернення батька до органу опіки та піклування відповідно до статті 158 СК України, урахувавши встановлені у цій справі конкретні обставини, інтереси дитини, а також інтереси сторін, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову про визначення способу участі батька, який проживає окремо від дитини, у її вихованні та спілкуванні із нею.

З наданих суду доказів вбачається, що відповідач має бажання та необхідні умови для участі у вихованні дитини, піклуванні про неї. Обмежень, які могли би перешкоджати їх спілкуванню, суд не знаходить.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що участь батька у вихованні та спілкуванні із неповнолітньою донькою ОСОБА_6 є доцільною.

Виходячи з інтересів дитини та умов її нормального виховання і навчання, а також враховуючи її вік, стан здоров`я, та зважаючи на конфліктні стосунки між сторонами, беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини, суд вважає, що слід встановити спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом зустрічей кожну останню неділю місяця з 10.00 год. до 19.00 год., з чим погодився в судовому засіданні відповідач.

Тому вимоги за первинним і зустрічним позовом підлягають до часткового задоволення.

Позивачки за її клопотанням, враховуючи її майновий стан, була звільнена від сплати судового збору відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про судовий збір» та ч. 3 ст.136 ЦПК України. При вирішення спору з неї в користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимогу відповідача за зустрічним пловом про участь у спілкуванні з дитиною у розмірі 840,80 грн. відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України.

Відповідач звільнений від сплати судового збору у всіх судових як законний представник дитини-інваліда на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», тому з нього судовий збір не стягується.

Керуючись ст.ст. 2, 12,13, 81, 141, 200, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів - задовольнити частково.

Збільшити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26.01.2010.

Стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини із усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку в місяць, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду і до досягнення дитиною повноліття.

Припинити нарахування і стягнення аліментів за виконавчим листом, виданим Червоноградським міським судом Львівської області на підставі рішення від 26.01.2010 у справі №2-71/10р. та відкликати такий з дня набрання чинності рішенням суду.

В решті вимог про позбавлення батьківських прав відмовити.

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Червоноградської міської радиЛьвівської області про зміну способу стягнення аліментів та визначення порядку участі у вихованні дитини задовольнити частково.

Встановити спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом зустрічей кожну останню неділю місяця з 10.00 год. до 19.00 год.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 840,80 грн. судового збору за вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визначення порядку участі у вихованні дитини.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 04.08.2021.

Суддя: М. Д. Новосад