О К Р Е М А Д У М К А
судді Рівненського апеляційного суду Хилевича С.В.
при прийнятті постанови у цивільній справі №569/2264/21
(апеляційне провадження № 22-ц/4815/970/21)
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 35 ЦПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім. Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2021 року в задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

На рішення суду банк подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. Заявник просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитними коштами, отриманими за заявою від 30 грудня 2011 року, у розмірі 11 359,98 гривень.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року рішення Рівненського міського суду від 18 березня 2021 року частково скасовано, а позов банку задоволено в частині вимог, в яких було відмовлено судом попередньої інстанції. Стягнуто із відповідача на користь позивача 11 359, 98 гривень заборгованості за тілом кредиту.

Не погоджуючись із даним судовим рішенням, суддя приходить до переконання про необхідність висловлення окремої думки.

Як з`ясовано, 30 грудня 2011 року між сторонами укладений кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. У анкеті-заяві, зокрема, зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить укладений між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася і визнає Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Заявлений кредитний ліміт в Анкеті-заяві не зазначений.

Пред`являючи позов, банк посилався на те, що в порушення умов договору та вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, а тому станом на 19 січня 2021 року існує заборгованість, яка становить 14 173,11 гривень, з яких: 11 359,98 гривень за простроченим тілом кредиту та 2 813,13 гривень за простроченими відсотками. На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви ОСОБА_1 , розрахунок, банківську виписку, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна 30 днів пільгового періоду", "Універсальна 55 днів пільгового періоду", "Універсальна CONTRACT", "Універсальна Gold" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ "Приватбанк", які не підписані позичальником.

Між тим, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Окрім іншого, за правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Встановлено, що матеріали справи не містять доказів про те, що відповідач розуміла, ознайомилась та погодилась з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також про те, що зазначені документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі. Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, крім особистих даних відповідача, не містить жодної інформації щодо умов кредитування.

Отже, неможливо застосувати до спірних правовідносин норму ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної заяви документи, які свідчили би про обставини, найбільш сприятливі для задоволення позову. Тому відсутні й підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими позивач.

Незаявлення позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Тому правильним було б використання при вирішенні справи висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається, усього ОСОБА_1 отримано кредитних коштів на загальну суму 137 631,87 гривень, тоді як на погашення кредиту внесено 153 449,68 гривень, які позивачем зараховано в т.ч. й на погашення відсотків за користування кредитом. Між тим, нарахування відсотків сторонами узгоджено не було.

Тому повно і правильно встановивши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові.

Беручи до уваги, що тіло кредиту є повністю сплаченим відповідачем на користь банку, то ця обставина є підставою для відмови у задоволенні позову, адже домовленості про сплату відсотків за користування коштами підписана відповідачем анкета-заява не містила.

Про необхідність перевірки наданих банком розрахунків та встановлення такого факту як погашення перед ним заборгованості за тілом кредиту, що спонукає до повної відмови у задоволенні позову при відсутності доказів досягнення домовленості між сторонами, що надавала право нараховувати відсотки за користування кредитом у бажаних порядку та розмірі, зазначалося у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа № 545/2248/17; провадження № 61-11459св19).

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги по те, що необхідність сплати позичальником процентів за користування кредитом передбачена нормами права, оскільки вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї Організації об`єднаних націй, передбачено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Отже, аргументи заявника є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

Зважаючи на викладене,

вважав би за правильне:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 березня 2021 року - без змін.

Суддя Рівненського

апеляційного суду С.В.Хилевич