Справа № 461/7642/20 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/3525/20 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2021 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Галицького районного суду м.Львова від 27 жовтня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання пунктів кредитного договору недійсними,

в с т а н о в и в:

У вересні 2020 року акціонерне товариство (далі АТ) «Ідея Банк» звернулось до суду з позовомпро стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в розмірі 193951 грн. 83 коп.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 07.11.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Р24.00405.004512164, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 98960 грн. зі сплатою 1,99% річних, який відповідач повинна була повертати в порядку та строки, передбачені договором та графіком щомісячних платежів, однак, відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 28.08.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 193951 грн. 83 коп., з яких: 77520 грн. 81 коп. заборгованість за тілом кредиту; 18508 грн. 38 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 109 грн. 42 коп. строкові проценти; 3215 грн. 06 коп. прострочені проценти; 3404 грн. 22 коп. нарахована плата за обслуговування кредиту; 74318 грн. 96 коп. прострочена плата за обслуговування кредиту; 12561 грн. 18 коп. пеня за несвоєчасне погашення платежів; 4313 грн. 80 коп. інші штрафні санкції, нараховані по 29.02.2020 року.

23.10.2020 року відповідач ОСОБА_1 подала зустрічний позов до АТ «Ідея Банк», в якому просила визнати недійсними пункти 1.4, 6 та 6.1 кредитного договору №Р24.00405.004512164 від 07.11.2018 року, укладеного між нею та ПАТ «Ідея Банк», в частині встановлення плати за обслуговування кредиту.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорюваними пунктами кредитного договору встановлено щомісячний платіж у виді плати за обслуговування кредиту, що суперечить положенням статтей 11, 18 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки фактично було встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, безоплатність надання якої прямо визначена цим Законом, а надання інших послуг за вказану плату умовами договору не передбачено.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року позов АТ «Ідея Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 116228 грн. 65 коп. та 1259 грн. 66 коп. сплаченого судового збору.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання пунктів кредитного договору недійсними відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

Апелянт ОСОБА_1 рішення суду оскаржила лише в частині вирішення зустрічного позову, просить в цій частині ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Вважає, що рішення суду в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору, визначено про недійсність певних положень договору зі споживачем, а не про нікчемність цих положень, як помилково вказав суд першої інстанції.

Наголошує, що правильність її позиції підтверджується висновком Верховного Суду в постанові від 01.02.2020 року (Справа №583/3343/19).

АТ «Ідея Банк»просить скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що рішення в оскаржуваній частині ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що банк не мав права встановлювати у кредитному договорі такий платіж, як плату за обслуговування кредиту, і що така умова договору є нікчемною.

За позицією апелянта, такий висновок суду не враховує того, що кредитний договір укладено з відповідачем вже під час дії Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VІІІ від 15.11.2016 року, що набрав чинності 10.06.2017 року, з прийняттям якого абзац 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким кредитодавцю заборонялось встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, вже втратив чинність, а тому ця норма Закону не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Натомість, положення Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, п.4 ч.1 ст.1 Закону, містить визначення загальних витрат за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Апелянт звертає увагу, що з 10.06.2017 року втратили чинність також Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2007 року №168, пункт 3.6 яких передбачав, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкладення згоди на укладення кредитного договору тощо).

Зазначає, що на зміну вказаним Правилам прийнято Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджені постановою правління Національного банку України від 08.06.2017 року, що набрали чинності 10.06.2017 року, а відтак, були чинними на момент укладення з відповідачем кредитного договору і залишаються чинними на даний час, якими визначено поняття загальних витрат за споживчим кредитом (ЗВСК), до яких входить: проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Апелянт наголошує, що позитивною для банку є й судова практика щодо нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, на підтвердження чого посилається на висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19.

Апелянт вважає неправильним висновок суду першої інстанції про нікчемність передбаченої кредитним договором умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки законодавством, чинним на момент укладення кредитного договору, не було заборонено передбачати у договорах споживчого кредиту умови про нарахування плати за обслуговування кредитної заборгованості, як і не передбачено вимоги щодо безоплатності послуг, за які вище вказана плата встановлена, а отже, недійсність такої умови не встановлена законом, з огляду на що така не може вважатися нікчемною.

В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомленні, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони ОСОБА_1 в підтримання своєї апеляційної скарги та в заперечення апеляційної скарги протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №Р24.00405.004512164, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 98960 грн. зі сплатою 1,99% річних та строком кредитування 60 місяців.

Пунктом 1.4 кредитного договору позичальнику встановлено плату за обслуговування кредиту банком, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який визначений в пункті 6 цього договору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

У разі, якщо розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені у договорі про споживчий кредит (кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії тощо), споживачу також у строк, визначений цим договором, надається виписка з рахунку/рахунків (за їх наявності), у якій зазначаються: стан рахунку на певну дату, оборот коштів на рахунку за період часу, за який зроблена виписка з рахунку (з описом проведених операцій), баланс рахунку на початок періоду, за який зроблена виписка, баланс рахунку на кінець періоду, за який зроблена виписка, дати і суми здійснення операцій за рахунком споживача, застосована до проведених споживачем операцій процентна ставка, будь-які інші платежі, застосовані до проведених споживачем операцій за рахунком, та/або будь-яка інша інформація, передбачена договором про споживчий кредит.

Тобто, пунктом 1.4 кредитного договору фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту передбачена й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Враховуючи наведене, оскільки позичальнику було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення наведених вище пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, а тому немає правових підстав визнавати їх недійсними.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 жовтня 2020 року у справі №194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження №61-22778св19), який обґрунтовано враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, адже такий висловлено у справі з аналогічним суб`єктним складом та щодо аналогічних правовідносин (укладення кредитного договору після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування»).

Крім того, вказаний висновок, загалом, узгоджується із висновками Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), висловленими щодо застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», зокрема, про те, що «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику».

Доводи про те, що Законом України «Про споживче кредитування» прямо не передбачено заборону на встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості не спростовують наведених вище висновків та не впливають на правильність вирішення справи, оскільки, у даному випадку, банком у кредитному договорі була встановлена плата за ті послуги, які за вказаним законом повинні надаватися безоплатно, окрім цього не надано позичальнику, як слабкій стороні договору, інформацію про перелік таких послуг.

Таким чином, доводи апеляційних скарг не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору в оскаржуваній частині рішення, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 липня 2021 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.