Справа № 346/5383/19
Провадження № 22-ц/4808/246/21
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2020 року під головуванням судді Калинюка О.П. у м. Коломиї,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Коломийської РДА Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування.

В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30.06.2016 року, яке залишено без зміни судами апеляційної та касаційної інстанції, визначено місце проживання її онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

З часу ухвалення Верховним Судом постанови від 27.06.2018 онук проживає разом з нею за вищевказаною адресою.

Матір дитини ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків щодо сина, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться його життям, не відвідує, не спілкується з ним, не піклується про стан його здоров`я та духовний розвиток, не виявляє турботи, хоча ніхто не чинить їй жодних перешкод для цього.

Залишаючись законним представником сина, відповідачка отримує соціальну допомогу на дитину, користується пільгами, права щодо неповнолітнього ОСОБА_3 може здійснювати тільки вона.

ЇЇ онук є дитиною з інвалідністю, у зв`язку з чим потребує особливого догляду та лікування. Завдяки їй онук проходить індивідуальну програму реабілітації особи з інвалідністю у Коломийській дитячій лікарні та після лікування фізичний і психологічний стан дитини значно покращився. Відповідачка як мати не займалася лікуванням сина та не надавала йому належного догляду.

Вона тривалий час забезпечує дитині належні умови проживання та навчання, дитина відвідує гімназію.

Посилаючись на те, що матір не дбає належним чином про дитину, умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків як матері, просила позбавити відповідачку батьківських прав відносно сина та призначити її його піклувальником, встановивши над неповнолітнім онуком піклування.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Коломийської РДА Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Призначено піклувальником неповнолітнього ОСОБА_3 його бабусю ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та всупереч вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України не досліджено докази, подані нею для підтвердження перешкод у спілкуванні з сином та участі у його вихованні, які їй чинить позивачка.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки витягу з протоколу засідання Комісії з питань захисту прав дитини № 7 від 04.05.2017, листам від 08.01.2020, 25.01.2020, 05.02.2020, інформації, яка містилася у відповідях на адвокатські запити, наданих Угорницькою гімназією. Не досліджено подані докази, які свідчать, що усі кошти, отримані нею на сина як його законним представником, вона передавала позивачці або переказувала на депозитні рахунки сина. В оскаржуваному судовому рішенні немає жодної згадки про: квитанції за період з листопада 2018 року по листопад 2019 року, що свідчать про переказ нею позивачці пенсії у зв`язку з втратою годувальника; відповіді Управління праці та соціального захисту населення Коломийської РДА Івано-Франківської області, яка містить інформацію про розмір призначених на сина соціальних виплат; договір про депозитний вклад «Стандарт» в іноземній валюті від 09.12.2019 та квитанції про обмін коштів в національній валюті, які являють собою соціальні виплати на сина, на долари США.

Зазначені докази вказують на те, що вона не ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина, а навпаки виконує їх в міру своїх сил з урахуванням перешкод, які чинила позивачка, забороняючи сину зустрічатися та спілкуватися з нею. Такі докази спростовують твердження суду про те, що єдиним її мотивом боротьби за збереження батьківських прав відносно сина є прагнення зберегти соціальні виплати на нього, які вона отримувала.

Надана нею виписка з медичної карти стаціонарного хворого № 3021/17 засвідчує факт перебування сина на обстеженні, куди вона його супроводжувала, де його відвідувала, що спростовує твердження позивачки про те, що вона ніколи не турбувалася про здоров`я сина.

Судом першої інстанції не досліджено та не надано належної оцінки факту побиття позивачкою її сина, що підтверджується її заявою до правоохоронних органів від 27.06.2018, відповіддю КНП «Отинійська районна лікарня», повідомленням Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. А інформація, що міститься в довідці, складеній інспектором Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, підтверджує її пояснення щодо психологічного впливу позивачки на її сина, підпорядкуванню його своїй волі та встановлення заборони на його спілкування з нею і її сім`єю.

Суд необґрунтовано надав визначального значення показанням її неповнолітнього сина, не поставившись до них критично, враховуючи його психологічні особливості, зумовлені захворюванням, та його відповіді на запитання про причини негативного ставлення до матері. При цьому, суд не розглянув клопотання про призначення судово-психологічної експертизи, яке також було підтримане представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Встановлені судом першої інстанції обставини не відповідають фактичним обставинам справи. Так, допитаний судом свідок ОСОБА_4 підтвердила її пояснення про відвідування сина в школі. Судом не надано таким оцінки та такі покази не відображені в судовому рішенні, натомість зазначено інформацію, яка відсутня в показаннях цього свідка. Крім того, судом навмисно спотворено зміст показань свідка ОСОБА_5 , яка підтвердила повідомлені нею обставини, не взято до уваги пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Суд першої інстанції визнав встановленим факт її ухиляння від виконання батьківських обов`язків відносно сина без будь-яких доказів таких винних дій з її боку. Позивачкою не надано будь-яких доказів, що вона має можливість виконувати свої батьківські обов`язки, але умисно їх не виконує. Викликані судом свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 також не повідомили суду жодних фактів умисного невиконання нею своїх батьківських обов`язків.

Безпідставним є висновок суду про необґрунтованість висновку Комісії з питань захисту прав дитини Коломийської РДА Івано-Франківської області, оскільки даючи оцінку такому, суд виявив очевидну упередженість і необ`єктивність з метою ухвалення рішення на користь позивачки.

Вказує, що судом порушено принцип змагальності сторін та надано перевагу позивачці у здійсненні процесуальних прав, оскільки її та представника фактично усунено від участі у розгляді справи у вирішальному судовому засіданні, використавши їх неявку в судове засідання, яка зумовлена поважним причинами. Вказане перешкодило їй та її представнику надати додаткові докази і пояснення щодо обставин справи, взяти участь у допиті свідків, дослідженні доказів та судових дебатах.

При вирішенні справи суд не врахував відсутність обставин, які свідчать про небажання спілкування із сином та брати участь у його вихованні, що батьківські права основані на спорідненості батьків з дитиною, а погіршення стосунків з дитиною від впливом позивачки має тимчасовий характер, не надав значення багаторічному конфлікту, що існує між сторонами щодо виховання та місця проживання дитини. При цьому, встановивши, що її сім`я не є особливо непридатною або неблагонадійною, суд не врахував, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження його зв`язків із нею, а також, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Таким чином, суд невірно застосував положення ст. 150, 164, 166 СК України та дійшов помилкового висновку про її ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина.

Просить рішення суду скасувати та здійснити розподіл судових витрат понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанції, стягнувши з позивачки на її користь 12 300 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та судові витрати за розгляд апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає про безпідставність твердження апелянта щодо не дослідження судом доказів поданих нею для підтвердження перешкод, які буцімто чинить позивач у спілкуванні з сином та участі в його вихованні, оскільки дане питання не було предметом розгляду в суді першої інстанції та такі не могли досліджуватися судом. Докази подані до апеляційної скарги не можуть бути належними доказами, оскільки вони не були подані відповідачем до початку розгляду справи в суді першої інстанції.

Також відповідачка жодним чином не повідомила про причини своєї неявки в судове засідання, а суд встановив, що запровадження карантинних заходів не може бути достатньою підставою для відкладення судового розгляду, оскільки такі заходи тривають близько шести місяців, даючи можливість представнику відповідача прибувати в судові засідання, які проводилися раніше.

Вказує, що відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду місце проживання сина відповідачки визначено з нею та проживання дитини з нею стверджується даними акту обстеження матеріально-побутових умов, згідно з яким умови проживання дитини задовільні. Також судом встановлено діагноз дитини, кілька супутніх захворювань, що він проходить реабілітацію особи з інвалідністю. Згідно з характеристикою дитина навчається в Угорницькій гімназії Коломийської районної ради з 2010 року. Мати навчанням дитини в гімназії не цікавиться, вихованням дитини та його успішністю займається тільки вона. З часу зміни місця проживання онук став врівноваженим та спокійним, не спостерігається жодних виявів агресії, що підтверджується також показаннями свідка. Крім того, свідок підтвердила, що вона добре ставиться до дитини, дбає про нього, а онук в свою чергу, також її любить, відповідачка після смерті свого чоловіка припинила піклуватися про свого хворого сина, не займається його вихованням та не бачиться з ним, а його вихованням займається тільки вона, в якої він завжди доглянутий, охайний, чистий.

ЇЇ онук в судовому засіданні вказав суду, що вважає доцільним позбавити його матір батьківських прав відносно нього, оскільки вона не спілкується з ним та не приділяє йому уваги, у зв`язку із чим він збайдужів до неї. Коли він проживав у матері, то вона більше уваги приділяла його сестрі, там часто виникали сварки та бійки.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що суд не дослідив належні докази та у повній мірі не з`ясував обставини, що мають істотні значення для справи, мають неконкретний та загальний характер.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 та її представник вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх представників,перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні зазначив, що підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо її сина ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 є ухилення нею від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина.

Апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд прийшов передчасно, без належного дослідження зібраних у справі доказів та обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 06.02.2006 відділом реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району Коломийського міськрайонного управління юстиції в Івано-Франківській області, відповідачка є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис № 19 (а.с.10 т. 1).

Згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 30.06.2016 року по справі № 346/2062/16-ц, яке набрало законної сили 31.01.2017 згідно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області, місце проживання сина відповідачки ОСОБА_3 визначено з його бабусею ОСОБА_1 , тобто з позивачкою (а.с. 12, 13, 24, 92-99 т. 1).

Факт проживання вказаної дитини з позивачкою не заперечується сторонами та стверджується даними акта обстеження матеріально-побутових умов, складеного 03.10.2019, згідно з яким умови проживання неповнолітнього онука ОСОБА_3 задовільні, а також довідкою виконкому Угорницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області від 03.10.2019 року № 1002 (а.с. 14, 15 т. 1).

ОСОБА_3 є особою з інвалідністю з дитинства, він проходить індивідуальну програму реабілітації як особа з інвалідністю (а.с. 11, 18, 19, 53-55).

Відповідно до характеристики від 07.10.2019 № 52 01/18-13 ОСОБА_3 навчається в Угорницькій гімназії Коломийської районної ради з 2010 року. Учень потребує постійного контролю, навчається не в міру своїх можливостей. З часу зміни місця проживання він став врівноваженим та спокійним, не спостерігається жодних виявів агресії. Мати навчанням дитини в гімназії не цікавиться, вихованням дитини займається його бабуся, яка часто відвідує навчальний заклад, піклується про онука (а.с. 17 т. 1).

Згідно копій квитанцій поштового переказу у 2018-2020 роках, а також відповіді АТ «Укрпошта» від 16.12.2020, ОСОБА_2 переказувала ОСОБА_1 грошові кошти (а.с. 45-47, 233-237 т.1, а.с. 48 т. 2).

Відповідно до копій квитанцій про здійснення валютно-обмінних операцій та про внесення коштів за 2019 рік відповідачкою 09.12.2019 отримано кошти в сумі 958 доларів США з депозитного рахунку № НОМЕР_4, який відкрито 06.02.2019, та в цей же день перераховано вказані кошти на депозитний рахунок відкритий на ім`я сина ОСОБА_3 згідно депозитного договору від 09.12.2019 № SAMDNWFD200 вклад «Стандарт» на 3 міс та станом на 25.11.2020 на депозитному рахунку містяться кошти в сумі 965,25 доларів США (а.с. 48-51, 231-232 т. 1). Також 01.06.2020 відповідачкою укладено в інтересах ОСОБА_3 договір вкладу «Джуніор» № SAMDNWFD300, на якому станом на 25.11.2020 містяться кошти в сумі 13 270 грн (а.с. 229-230 т. 1).

Згідно відповіді Управління праці та соціального захисту населення Коломийської районної державної адміністрації від 30.01.2020 відповідачка отримує державну соціальну допомогу на дитину з інвалідністю віком до 18 років ( ОСОБА_3 ) - з 09.11.2018 по 30.11.2018 в сумі 1 016,40 грн щомісячно, з 01.12.2018 по 17.06.2023 в сумі 1 047,90 грн щомісячно, а також надбавку на догляд з 09.11.2018 по 30.11.2018 в сумі 972,00 грн щомісячно, з 01.12.2018 по 17.06.2023 в сумі 1 013,50 грн щомісячно (а.с. 115 т. 1). При цьому, у відповіді управління вказано, що відповідно до Порядку надання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю діти з інвалідністю віком від 16 до 18 років можуть бути отримувачами державної соціальної допомоги на себе, якщо вони набули неповної або повної цивільної дієздатності.

Згідно копії довідки № 13/775 від 11.12.2019 та характеристики ОСОБА_2 станом на 11.12.2019 працює в АТ «Укрпошта» з 15.12.2018 та обіймає посаду листоноши 2-го класу ВПЗ Отинія, з 12.07.2016 по 17.01.2017 та з 13.062017 по 24.10.2017 працювала як підмінний листоноша, зарекомендувала себе з позитивної сторони, трудолюбива, посадові обов`язки виконує якісно та сумлінно, користується авторитетом серед колег по роботі, скарг зі сторони клієнтів не поступало, до дисциплінарної відповідальності не притягалася (а.с. 85-86 т. 1).

Відповідно до довідки Угорницької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області та акта обстеження матеріально-побутових умов від 19.12.2019, відповідачка проживає в с. Угорники сільської ради Коломийського району в орендованому помешканні разом зі донькою ОСОБА_7 , 2010 року народження, та своєю матір`ю. Умови проживання для неповнолітньої дитини задовільні, наявне підсобне господарство (а.с. 87-89 т. 1).

Згідно копії витягу з протоколу № 7 засідання комісії з питань захисту прав дитини Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 04.05.2017 відповідачка зверталася до комісії щодо визначення місця та часу зустрічі з своїм сином ОСОБА_3 та комісією прийнято рішення про визначення такого часу та місця (а.с. 91 т. 1). Посилаючись на рішення комісії відповідачкою 10.01.2020, 27.01.2020 та 05.02.2020 надіслано ОСОБА_1 листи з проханням сприяти у зустрічі з сином (а.с. 100, 110, 112 т. 1).

Коломийським відділом поліції розглянуто звернення відповідачки та надано відповідь від 26.07.2018 № 11245/108/56-2018, якою повідомлено про проведення профілактично-роз`яснювальної бесіди з ОСОБА_1 з метою недопущення останньою вчинення перешкод у спілкуванні матері з сином (а.с. 140 т. 1).

За результатами засідання 06.02.2020 комісії з питань захисту прав дитини Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, на якому виступали в тому числі сторони, вирішено надати висновок про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав, що відповідачка належно виконує свої обов`язки відносно молодшої дочки, забезпечує належні матеріально-побутові умови проживання, частину отриманих коштів передає на утримання сина, а ОСОБА_1 не наведено виняткових підстав для позбавлення батьківських прав стосовно ОСОБА_3 (а.с. 105-107, 121-123 т. 1).

В суді першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 вказав суду, що вважає доцільним позбавити його матір батьківських прав відносно нього, оскільки вона не спілкується з ним та не приділяє йому уваги, у зв`язку із чим він збайдужів до неї. Коли він проживав у матері, то вона більше уваги приділяла його сестрі, там часто виникали сварки та бійки. На даний час він не спілкувався із сестрою більше одного року.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 331/5427/17, провадження № 61-12023св18, вказав, що небажання дитини спілкуватися з одним із батьків, що призводить до зменшення чи повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення матір`ю (батьком) від виконання батьківських обов`язків, так як ці обставини зумовлені не її (його) волею.

Задовольняючи позов та позбавляючи ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що вона ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню свого неповнолітнього сина. ЇЇ доводи про те, що позивачка чинить їй перешкоди у здійсненні вказаних обов`язків, суд вважав надуманими і такими, що не підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами.

Проте суд першої інстанції неправильно тлумачить поняття ухилення від виконання батьківських обов`язків та не звернув увагу, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки відповідачки, свідомого нехтування нею своїми обов`язками.

Суд першої інстанції визнав встановленим факт ухиляння відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно сина без будь-яких доказів ствердження винних дій з боку відповідачки, при цьому обмежившись посиланням на не доведення відповідачкою належного виконання як матір`ю своїх обов`язків щодо виховання свого неповнолітнього сина та дбайливе ставлення позивачки до онука, який з нею проживає.

Допитані в суді першої інстанції свідки також не повідомили суду про обставини, які можуть свідчити про наявність винних дій відповідачки щодо ухиляння від виконання батьківських обов`язків відносно сина.

При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У цій справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, натомість встановлено ініціювання відповідачкою зустрічей з сином, звернення з цього приводу до відповідних органів державної влади, перерахування коштів отриманих допомог. Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається бабуся, не свідчить про те, що мати дитини не бажає приймати участь у її вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і матір`ю конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Покладаючи пояснення ОСОБА_3 в основу рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не зазначив належних і допустимих доказів, на підставі яких встановив, що мати дитини особливо неблагонадійна і спілкування з нею суперечить інтересам її неповнолітнього сина, натомість встановив факт належного виконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо своєї дочки. При цьому, відхиляючи висновок органу опіки та піклування, суд першої інстанції вважав такий недостатньо обґрунтованим, оскільки він ґрунтується виключно на припущеннях про виконання матір`ю своїх обов`язків щодо виховання сина, саме з підстав належного виконання таких щодо доньки.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні справи неправильно застосував до спірних правовідносин положення статей 164, 166, 171 СК України та дійшов помилкового висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Разом з тим, з урахуванням встановлених судом обставин, а саме невчасне вжиття відповідачкою заходів щодо отримання ОСОБА_3 ідентифікаційного коду, що спричинило, зокрема, затримку у виплаті йому стипендії, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків (а.с. 46, 52 т. 2).

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частинами 1, 2 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 зазначеної статті якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявний у матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Лесюком В.М., з додатками, долучені до матеріалів справи квитанції не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Отже, з урахуванням викладеного та заперечення іншої сторони щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачкою, зазначені відповідачкою такі витрати є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь відповідачки 3 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу в судах першої і апеляційної інстанцій.

Також з позивачки підлягає до стягнення на користь відповідачки 1 152,60 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, про позбавлення батьківських прав та встановлення піклування - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покласти на Службу у справах дітей Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий 24.04.1996 Отинійським ВМ УМВС в Івано-Франківській області, місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 3 000 (три тисячі) грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги в судах першої і апеляційної інстанцій, та витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн (одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні 60 коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 квітня 2021 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський