справа № 156/213/21
Провадження № 2/156/231/21
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
03 серпня 2021 року смт Іваничі
Іваничівський районний суд Волинської області
в складі: головуючого - судді Федечко М. О.,
за участю: секретаря судового засідання Салатюк Г.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Іваничі за правилами загального позовного провадження цивільну справу № 156/213/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики ,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, просить стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 10 липня 2017 року в сумі 7700 дол. США. та 3 % річних за користування коштами в розмірі 689 дол. США.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що за усним договором позики, підтвердженим розпискою від 21 березня 2017 року, відповідач позичив у нього 7700 дол. США, які зобов`язувався повернути до 21 березня 2018 року.
Позичених коштів відповідач йому не повернув і на даний час ухиляється від виконання своїх зобов`язань в добровільному порядку. 01 серпня 2020 року ним надіслано претензію відповідачу у якій просив повернути кошти у строк до 05 серпня 2020 року, однак його вимога залишилась незадоволена.
Крім сум вказаних у боргових розписках, відповідач зобов`язаний сплатити йому три проценти річних згідно ст. 625 ЦК України, що станом на 01 березня 2021 року становить 689 дол. США із здійсненого ним розрахунку за період часу з 22 березня 2018 року по 14 березня 2021 року.
Всього відповідач зобов`язаний йому сплатити 8389 дол. США. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які він поніс у зв`язку із зверненням до суду із вказаним позовом, що складаються з витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 3500 грн. та 2319,77 грн. витрат зі сплати судового збору.
Ухвалою судді від 07 травня 2021 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
18 червня 2021 року закрите підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак від останнього надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позивач позовні вимоги підтримує з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подала, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.
Дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав.
Судом встановлено, що 21 березня 2017 року відповідач, ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 7700 дол. США та зобов`язався повернути до 21 березня 2018 року про що власноручно написав розписку. (а.с.4). Наведена обставина підтверджується наявною в матеріалах справи оригіналом розписки.
У встановлений розпискою строк відповідач не повернув позивачу позичені кошти, у зв`язку з чим останній змушений звернутися до суду із вказаним позовом.
Відповідач в судове засідання не з`явився, заперечень стосовно позову не надав, відзив у встановлений судом строк на адресу суду не надійшов.
Матеріали справи не містять підтверджень про виконання відповідачем боргових зобов`язань за розпискою від 21 березня 2017 року.
Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- або багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передавання грошей або інших речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлені розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передавання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець за цим договором набуває тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне.
Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Судом встановлено, що у договорах позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США.
Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Як слідує із розписки, борг в іноземній валюті в сумі 7700 дол. США відповідачем мав бути повернутий в строки вказані у ній, а саме, до 21 березня 2018 року.
Строк повернення коштів за договором позики минув, однак, відповідачем грошові зобов`язання в строк, передбачений розпискою, не виконано.
Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, а тому враховуючи ст.. 204 ЦК України презумцію правомірності правочину, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у валюті, визначеній договором, а саме, в доларах США.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 373/2054/16-ц від 16 січня 2019 року.
За таких обставин до стягнення з відповідача на користь позивача також підлягає 3 % річних від простроченої суми, що становить 689 дол. США. Позивачем здійснено розрахунок з урахуванням прострочених сум у правильності якого в суду не виникає сумнівів.
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 7700 дол. США заборгованості за договором розписки та 689 дол. США, що становить 3 % річних від прострочених сум за весь час прострочення, а всього 8389 дол. США.
Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2319,80 грн. витрат зі сплати судового збору. Для здійснення розрахунку судового збору позивачем додано витяг офіційного валютного курсу НБУ станом на 17 березня 2021 року.
Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3500 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги. Понесення таких витрат підтверджується договором про надання правничої допомоги; актом приймання-передачі наданих послуг по договору про надання правової допомоги № 26/02 від 26 лютого 2021 року; додатковою угодою № 2 від 15 березня 2021 року до договору про надання правової допомоги № 26/2 від 26 лютого 2020 року; квитанцією до прибуткового касового ордера № 26/02 від 15 березня 2021 року.
Розмір витрат на думку суду є співмірним із обсягом виконаної роботи та часом, витраченим для надання послуг з правничої допомоги, а також із значенням справи для сторони, що відповідає вимогам ст. ст. 137, 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3500 грн. витрат за надання професійної правничої допомоги.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-265, 27, 280-289 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 до ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , останнє відоме місце проживання позивачу АДРЕСА_2 про стягнення коштів за договором позики - задоволити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 21 березня 2017 року в сумі 7700 (сім тисяч сімсот) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних від суми заборгованості за весь час прострочення в розмірі 689 (шістсот вісімдесят дев`ять) доларів США.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2319,80 грн. судових витрат зі сплати судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3500 грн. судових витрат за надання професійної правничої допомоги.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно підп. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції через Іваничівський районний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя М. О. Федечко