Справа № 204/655/21
Провадження № 2/204/895/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2021 року суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Черкез Д.Л., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

26 липня 2021 року до суду з Дніпровського апеляційного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 була залишена без руху, позивачам було надано строк для усунення недоліків впродовж п`яти днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху. Вказана позовна заява була залишена без руху, серед іншого, у звязку з тим, що позовна заява підписана лише позивачем ОСОБА_1 , а тому інші позивачі мають надати до суду позовну заяву, підписану всіма позивачами, або надати до суду належним чином посвідчені довіреності чи інші документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_1 на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

30 липня 2021 року на виконання вищевказаної ухвали суду від 28 липня 2021 року про залишення позовної заяви без руху від позивача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання/заява про усунення недоліків позовної заяви.

Однак, позивачі не надали до суду позовну заяву, підписану всіма позивачами, та не надали належним чином посвідчені довіреності чи інші документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_1 на підписання позовної заяви від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . У вказаному вище клопотанні про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_2 зазначено, що право на підпис позовної заяви від ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 засвідчено у їх особистих довіреностях на ім`я ОСОБА_1 у відповідності із Законом України «Про електронний цифровий підпис».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Згідно з ч. 2 ст. 62 ЦПК України, довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Але, долучені до позовної заяви довіреності від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_1 судом до уваги не беруться, оскільки вони не посвідчені у встановленому законом порядку, у зв`язку з чим не можуть бути допустимими доказами наявності у позивача ОСОБА_2 права на підписання від імені інших позивачів позовної заяви. Отже, позовна заява подана з порушенням порядку визначеного статтею 177 ЦПК України, позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у встановлений судом строк не усунули зазначені в ухвалі суду недоліки належним чином, а саме: не підписали позовну заяву, і не надали належним чином посвідчені довіреності чи інші документи, що підтверджують повноваження ОСОБА_1 на підписання позовної заяви від імені інших позивачів.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Враховуючи наведене, оскільки позовна заява не підписана позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , приходжу до висновку, що позовну заяву в частині вимог, пред`явлених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід повернути позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Щодо позовної заяви в частині вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до позовної заяви, позивач ОСОБА_2 просить суд про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за рахунок держави на підставі статті 56 Конституції України, статті 276 та статті 1173 Цивільного кодексу України, у зв`язку з незабезпеченням Державою Україною особистих немайнових та майнових прав ОСОБА_2 на звернення до суду та гарантії права на розгляд у суді, зокрема, адміністративної справи № 160/7931/21, щодо забезпечення гарантії права на захист майнових та немайнових прав співавторів технології ОСОБА_5 « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Так, у позовній заяві позивач ОСОБА_2 просить відшкодувати за рахунок Держави: моральну шкоду ОСОБА_1 за моральні страждання, впродовж 2006-2021 року, у розмірі 10000 місячних прожиткових мінімумів для працездатних осіб; відшкодувати ОСОБА_1 одноразову матеріальну шкоду (упущену вигоду), яка складає 1 % від розміру субсидій для громадян на 2021 рік для оплати енергоносіїв та комунальних послуг у розмірі 350 млн. гривень; відшкодувати ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі вартості газу та електричної енергії за опалювальний період 2020-2021 роки. Також просить суд перерахувати вказані кошти за моральні страждання та упущену вигоду, які є коштами платників податків, на рахунок Благодійного фонду «Екологія-Геос».

Дослідивши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 , приходжу до наступних висновків.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Статтею 55 Конституції України закріплено право кожного на судовий захист.

Вимогами статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Приписами ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерел права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У низці рішень ЄСПЛ неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року по справі № 454/3208/16-ц викладено правову позицію з приводу того, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, за своєю суттю, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію незалежно та неупереджено.

У своєму рішенні «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що імунітет суддів мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя та, з огляду на обставини тієї справи, постановив, що таке обмеження було пропорційним.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Приписами ч. 1 ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Проте у випадках між позивачами та судами, які є у таких справах відповідачами, такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Такі спори не пов`язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. В даному випадку судді відповідного суду виступають, як посадові особи, уповноважені на виконання функцій держави, а не як приватні особи, до яких можна звернутися з позовом.

Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано Законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319во07).

Відповідно до інформаційного листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 6-182/0/4-12 від 13.02.2012 року, пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. N 8 "Про незалежність судової влади" визначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв із таким предметом.

Такої позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7 і 9 статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 КАС України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.

Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв`язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій (бездіяльності) судді (суду), пов`язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено, а відтак у відкритті провадження у такій справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 19, 185, 186, 260, 268, 352-356 ЦПК України, -

У х в а л и В:

Позовну заяву в частині позовних вимог, пред`явлених ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди повернути позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Роз`яснити позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Відмовити у відкритті провадження по справі в частині вимог, пред`явлених ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного суду Касаційного адміністративного суду про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Копію ухвали суду невідкладно надіслати позивачам.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Суддя Д.Л. Черкез