ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

м.Суми

Справа №588/1678/20

Номер провадження 22-ц/816/461/21

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»

на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2021 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене в м. Тростянець, повний текст якого складено 14 січня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

30 жовтня 2020 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н від 27 листопада 2013 року.

При укладення договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором, станом на 27 листопада 2013 року заборгованість становить 18103 грн 76 коп., яка складається із: 10460 грн 60 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 10460 грн 60 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 2186 грн 77 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 5456 грн 39 коп. - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії.

Посилаючись на вищевикладене, банк просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 18103 грн 76 коп. та судові витрати у розмірі 2102 грн.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2021 року позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», не погоджуючись з рішенням суду, посилаючись на те, що воно ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що відповідач після отримання кредитної картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи. Активація ним картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору. Вказані обставини підтверджуються, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунком заборгованості, випискою по рахункам відповідача, довідками банку про зміну умов кредитування та про видані картки.

Зазначає, що з виписки чітко вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, знімав кошти в банкоматах та інше, однак використані кредитні кошти Банку не повернув.

На думку Банку, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів (тіла кредиту, в тому числі простроченого), відсотків, нарахованих за ст. 625 ЦК України, а також неустойки.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (на 1 січня 2021 року: 2270 * 100 = 227000 грн), розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 12).

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 13, 14-48).

Також судом першої інстанції було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 отримав наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 з датою відкриття 18.01.2016 і з терміном дії до 11/17, № НОМЕР_2 з датою відкриття 09.10.2014 і з терміном дії до 09/18, номер НОМЕР_3 з датою відкриття 31.10.2018 і з терміном дії до 08/22 (а.с. 10).

Кредитний ліміт за карткою № НОМЕР_2 склав 5000 грн і з 13.01.2015 року був зменшений до 1500 грн, а з 13.12.2015 року збільшений до 3000 грн, з 28.10.2016 року збільшений до 6000 грн та з 31.01.2017 року був збільшений до 6300 грн (а.с. 11).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором від 27 листопада 2013 року станом на 23 вересня 2020 року становить 18103 грн 76 коп., з яких: 10460 грн 60 коп. - заборгованість за тілом кредиту, в тому числі: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 10460 грн 60 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 2186 грн 77 коп. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 5456 грн 39 коп. - нарахована пеня; 0,00 грн - нараховано комісії.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 10460 грн 60 коп. за укладеним з ОСОБА_1 договором від 27 листопада 2013 року. Також місцевий суд зазначив, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у виді неустойки, а тому прийшов до висновку, що вимоги позивача про стягнення 2186 грн 77 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит та 5456 грн 39 коп. пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем, всупереч зазначених вимог закону, не надано суду належних і допустимих доказів того, що між сторонами склалися договірні відносини щодо надання банківського кредиту на заявлених умовах банку.

Як вбачається з матеріалів справи в анкеті-заяві від 27 листопада 2013 року не зазначено кредитний ліміт за платіжною карткою, проценти за користування кредитними коштами, термін дії кредитного договору, строк повернення кредитних коштів та взагалі в анкеті відсутні відомості про видачу ОСОБА_1 кредитних карток.

Крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, обов`язків відповідача зі сплати відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України.

Матеріали справи не містять пам`ятки клієнта про умови кредитування, а витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» наданий позивачем без підпису відповідача.

З виписки про рух коштів та види транзакцій за кредитною карткою ОСОБА_1 вбачається, що з 13 січня 2015 року по 05 листопада 2016 року відповідач користувався кредитними коштами шляхом зняття готівки, оплати товарів, послуг зв`язку і всього використав кредитних коштів на загальну суму 15699 грн 05 коп. Після 05 листопада 2016 року ОСОБА_1 кредитні кошти з картки не витрачав (а.с. 57-60).

Відповідно до вказаної виписки у рахунок повернення використаних ОСОБА_1 кредитних коштів відповідач поповнив кредитну картку на суму 28205 грн 10 коп., що перевищує суму використаних коштів на 12506 грн 05 коп. (28205 грн 10 коп. - 15699 грн 05 коп.).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що кошти, які сплачував відповідач на повернення тіла кредиту, позивачем безпідставно спрямовувались на оплату відсотків, пені, а також згідно з випискою по картковому рахунку безпідставно і на оплату щомісячної комісії за обслуговування та страхового платежу за договором страхування кредитного ліміту, доказів укладення якого сторонами справи позивачем до суду не надано.

Наданий позивачем до суду розрахунок боргу за тілом кредиту в сумі 10460 грн 60 коп. жодним чином не обґрунтовано, не враховує суму витрачених відповідачем коштів та сплачених в рахунок їх повернення. Крім того, місцевий суд вірно вказав, що сума визначеного позивачем боргу за тілом кредиту в сумі 10460 грн 60 коп. перевищує суму кредитного ліміту, встановленого відповідачу в розмірі 6300 грн. Співставлення виписки про рух коштів та види транзакцій за кредитною карткою ОСОБА_1 та розрахунку заборгованості за договором від 27 листопада 2013 року вказує на те, що до суми заборгованості за тілом кредиту позивач відносив суми щомісячної комісії за обслуговування та страхового платежу за договором страхування кредитного ліміту, які АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в односторонньому порядку списувались з картки відповідача, що є безпідставним, оскільки такі платежі не можуть вважатись сумами коштів, використаних відповідачем за власною ініціативою на власні потреби за рахунок кредитного ліміту, а тому позивачем не доведено наявність заборгованості за тілом кредиту в сумі 10460 грн 60 коп. за укладеним з відповідачем договором від 27 листопада 2013 року.

За встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, колегія суддів враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Окрім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційн скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 14 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді: О.Ю. Кононенко

С.С. Ткачук