КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 753/7183/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3925/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Мицик Ю.С. в м. Київ 16 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення, посилаючись на те, що є власником квартири АДРЕСА_1 і 02 вересня 2016 року була зареєстрована за вказаною адресою. Також 17 грудня 2018 року у вказаній квартирі була зареєстрована відповідач ОСОБА_1 на прохання останньої з метою працевлаштування у м. Києв. Починаючи з січня 2019 року, остання так і не працевлаштувалась, почала проявляти агресію відносно позивача, провокувала конфлікти, чинила перешкоди у користуванні квартирою, проживання в одній квартирі з відповідачем стало неможливим та призвело до того, що позивач разом з чоловіком були змушені переїхати проживати в інше житло. При цьому в утриманні квартири, оплаті комунальних послуг відповідач участі не бере, добровільно звільнити житло відмовляється. Вказувала, що відповідач не є членом її сім`ї, а тому питання про виселення відповідача повинно вирішуватись відповідно до ст. 383, 391 ЦК України.

Просила усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 її власністю, а саме квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні нею права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що вона не тільки зареєстрована в спірній квартирі, а й фактично користується квартирою для проживання, в той же час позивачем ніде не зазначається, коли та на яких умовах відбулося вселення ОСОБА_1 до вказаної квартири, яким чином було встановлене чи врегульоване право та порядок користування спірною квартирою відповідачем, які обов`язки були покладені на неї позивачем стосовно участі в утриманні житла та як вона виконувала ці обов`язки, на який строк вона була вселена у спірне житлове приміщення, на чому ґрунтуються правовідносини сторін цього спору.

Вказувала, що реєстрація і вселення її у спірну квартиру відбулися за добровільною згодою власника квартири ОСОБА_2 , і вочевидь на ґрунті саме родинних (сестринських) відносин. Вони разом з позивачем мешкали у спірній квартирі з 06 грудня 2018 року по 06 січня 2019 року, були пов`язані спільним побутом, вона платила і платить за комунальні послуги, а позивач виїхала зі спірної квартири із-за впливу чоловіка, який не хотів, щоб відповідач мешкала у вказаній квартирі, речі позивача досі знаходяться там.

Не погоджувалась з висновками суду, що відповідач не є членом сім`ї власника вказаної квартири, з огляду на вимоги ст. 3 СК України, вказувала, що сторони є членами однієї сім`ї, заснованої на кровному спорідненні, і зазначала, що у грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 реалізувала вільно, на власний розсуд, своє право на те, щоб передати свою квартиру у користування рідній сестрі як члену своєї сім`ї, та зареєструвати її в цій квартирі. Таким чином, вона була вселена у спірне житло та користується ним для проживання на законних підставах.

Вважала відсутніми підстави для тверджень ОСОБА_2 про перешкоджання ОСОБА_1 у користуванні квартирою, враховуючи, що позивач та її чоловік для власного проживання спірною квартирою не користуються, оскільки фактично проживають у будинку АДРЕСА_2 . Отже, твердження позивача про неможливість проживати спільно з відповідачем в одному помешканні не знаходять свого підтвердження, оскільки вони фактично проживають в різних жилих приміщеннях.

Вказувала, що з поданих позивачем письмових доказів вбачається, що на поведінку відповідача, яку позивач на власний розсуд вважає агресивною, вплинули саме неправомірні дії позивача та її чоловіка, які намагалися у неправомірний спосіб виселити ОСОБА_1 з житла, а обставини перешкоджання позивачу у реалізації нею свого права власності відносно спірної квартири зі сторони позивача належними та допустимими доказами не підтверджуються.

Наводила зміст ст. 47 Конституції України щодо права на житло, ст. 29 ЦК України щодо визначення місця проживання, ст. 116, 150, 157, 162 ЖК України, вказуючи про відсутність підстав для її виселення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Зазначала, що на неї може бути покладений обов`язок брати участь в утриманні квартири, в якій вона проживає, водночас неузгодженість між сторонами питання про участь в утриманні квартири не є предметом спору та не є підставою для виселення відповідача з займаного жилого приміщення.

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що під час розгляду справи судом був встановлений, підтверджений показами свідка і не заперечувався сторонами той факт, що між сторонами склалися неприязні відносини, існує конфлікт, виникають сварки, і позивач як власник квартири категорично заперечує проти подальшого проживання відповідача у належній їй квартирі через неможливість співжиття.

Заперечувала доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо належності сторін до однієї сім`ї та посилалася на правову позицію Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є сестрою позивача, однак не є членом сім`ї позивача, вселилась у спірну квартиру за згодою позивача, яка є власником спірної квартири, і проживає в ній, а оскільки після реєстрації та вселення відповідача в належну позивачу квартиру між сторонами склалися неприязні відносини, існує конфлікт, що робить співжиття неможливим і позивач вимушена проживати за іншою адресою, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідача, оскільки вона перешкоджає позивачу користуватися своєю власністю, маючи при цьому у власності інше житло.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 з 26 серпня 2016 року (а. с. 9) з 02 вересня 2016 року зареєстрована за вказаною адресою (а. с. 7).

На а. с. 17 - 36 знаходяться копії матеріалів розгляду звернень ОСОБА_5 , ОСОБА_1 з приводу конфлікту, що мав місце за адресою АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_1 звернулася з заявою 08 січня 2019 року про спробу її сестри ОСОБА_2 та її чоловіка примусово виселити її з квартири. За результатами перевірки проведено профілактичну бесіду з метою недопущення кримінальних та адміністративних правопорушень, перевірку визнано завершеною.

ОСОБА_5 (чоловік позивача) звернувся з заявою щодо вжиття заходів до ОСОБА_1 , яка, на його думку, неправомірно зареєструвалася в квартирі за адресою АДРЕСА_1 . За результатами перевірки встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі з дозволу сестри ОСОБА_2 ; між заявником ОСОБА_5 та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, які належать до компетенції суду.

На а. с. 48 - 49 знаходиться копія договору дарування від 25 травня 1995 року, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дарунок житловий будинок пл. 49,3 кв.м. за адресою АДРЕСА_4 .

На а. с. 51 знаходиться копія будинкової книги, згідно якої ОСОБА_7 була зареєстрована за адресою АДРЕСА_4 з 15 травня 1990 року по 02 вересня 2016 року.

На а. с. 52 - 56 знаходяться копії заяви на видачу готівки від 11 вересня 2006 року на ім?я ОСОБА_6 , згідно яких видано депозитний вклад і відсотки по закінченню строку договору; копії квитанцій за 2009 - 2010 роки щодо внесення коштів на рахунок ОСОБА_5 ..

На а. с. 57 - 58 знаходиться копія рахунку за електроенергію за квітень 2019 року, копія квитанції про сплату за електроенергію, копія акту звіряння № 1/9 від 23 травня 2019 року, в якому поставлено підпис ОСОБА_1 як споживача електроенергії.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном (сервітут) регламентоване зокрема у статтях 401-406 ЦК України. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У цій справі вирішується спір, який виник між власником квартири, яка є одночасно і її користувачем, та користувачем цієї квартири з приводу користування вказаним житлом.

Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору.

Отже, необхідно перевірити вирішення судом першої інстанції питання про співвідношення прав учасників спору і застосування, зокрема, статей 383, 391, 395, 406 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не була членом сім`ї позивача ОСОБА_2 в розумінні частини четвертої статті 156, частини другої статті 64 ЖК Української РСР та частини другої статті 3 СК України, оскільки до вселення не проживала разом з позивачем, а після вселення сторони проживали в одній квартирі лише один місяць, на що вказує сама відповідач в апеляційній скарзі (а. с. 131), в матеріалах справи відсутні докази ведення спільного господарства та пов`язаності спільним побутом, наявності взаємних прав й обов`язки щодо утримання житла, а також піклування один про одного.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач є членом сім`ї позивача як рідна сестра, а правовідносини між сторонами ґрунтуються на сімейних правовідносинах, не відповідають вимогам закону та відхиляються апеляційним судом, оскільки саме по собі кровне споріднення між особами не утворює між ними сімейний зв`язок за відсутності передбачених законодавством спеціальних критеріїв.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитись із доводами апеляційної скарги, що при вирішенні спору підлягала застосуванню ст. 157 ЖК Української РСР, якою регулюються підстави і порядок виселення членів сім`ї власника жилого будинку (квартири).

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Встановивши, що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні належною їй квартирою, між ними склалися неприязні відносини, що не заперечується обома сторонами, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6 та матеріалами поліцейських перевірок за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , внаслідок чого позивач була вимушена виїхати з цієї квартири, і при цьому не є членом її сім`ї, суд першої інстанції обґрунтовано застосував ст. 383, 391 ЦК України і прийшов до правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про задоволення позову і виселення відповідача зі спірної квартири.

Доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що вона правомірно використовує спірну квартиру для проживання і вселилася до неї за згодою позивача як власника квартири, а також що вона не відмовляється від покладення на неї обов`язку брати участь в утриманні квартири, даних висновків не спростовують і відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для виселення відповідача, передбачених ст. 116 Української РСР, апеляційний суд враховує, що позивач як на підставу позову посилалася на ст. 391 ЦК України, і викладені нею в позові обставини щодо вчинення перешкод в користуванні майном знайшли своє підтвердження належними, допустимими і достовірними доказами під час розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, що позивач виїхала з квартири АДРЕСА_1 із-за впливу на неї чоловіка, який не хотів, щоб ОСОБА_1 проживала у цій квартирі, не підтверджуються будь-якими доказами і відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, що її поведінка, оцінена позивачем як агресивна, спровокована діями самої ОСОБА_2 , яка намагалася у неправомірний спосіб виселити відповідача з її житла, оскільки ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність конфліктної ситуації і права позивача вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Не спростовують, а навпаки підтверджують встановлені судом обставини щодо неможливості спільного проживання сторін доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично проживають за різними адресами, зокрема відповідач у спірній квартирі, а позивач в будинку АДРЕСА_2 , оскільки відповідачем не заперечувалося, що до 06 січня 2019 року позивач проживала в належній їй квартирі.

При цьому апеляційний суд враховує, що у відзиві на позов, поданому до суду першої інстанції в липні 2019 року, відповідач ОСОБА_1 зазначала, що проживання в спірному приміщенні їй потрібно на деякий час, оскільки ними придбано квартиру в новобудові м. Києва, але потрібен час на завершення будівництва, яке заплановано на серпень 2019 року, та ремонт квартири, який продовжуватиметься 4 - 5 місяців (а. с. 69 зворот).

Із наведеного можна дійти висновку, що відповідачем визнається тимчасовий характер перебування у спірному житлі, наявність майнового інтересу при перебуванні у ньому без внесення позивачу орендної плати і розподілу з нею витрат на утримання житла (за виключенням квитанції за оплату електроенергії в розмірі 1388,44 грн. інші докази участі відповідача в утриманні житла відсутні) та намір залишити спірне житло після закінчення вказаних нею перешкоджаючих обставин.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60).

Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45).

Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (mutatis mutandis рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110).

Крім статті 8 Конвенції, права ОСОБА_2 , як власника житла, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Апеляційний суд, оцінюючи виселення ОСОБА_1 на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, вважає, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки: у належній ОСОБА_2 на праві власності квартирі проживає ОСОБА_1 яка не є членом її сім`ї; між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались неприязні відносини, а вимогу власника добровільно звільнити квартиру ОСОБА_1 виконувати відмовляється.

Апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції врахував вищенаведені обставини, які свідчать про законність та пропорційність виселення ОСОБА_1 , врахував наявність у неї іншого житла, а саме будинку, який належить їй на праві власності, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, та правильно вирішив спір по суті.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.