Справа № 461/3244/20 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2534/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровської Х.І.

з участю представника відповідача Блонського М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року у складі судді Радченка В.Є. у справі за заявою Львівської міської ради про забезпечення позову,-

встановила:

У квітні 2020 року позивач Львівська міська рада звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Ухвалою суду від 09.10.2020 відкрито провадження у даній справі.

Одночасно з позовною заявою Львівська міська рада подала заяву про забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу та будь яким іншим особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення під. інд. 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1).

В обґрунтування заяви зазначала, що вказане нерухоме майно вибуло з володіння власника, Львівської міської ради, поза його волею. На час подання позову воно перебуває у власності ОСОБА_1 , при цьому існують ризики продажу спірного нерухомого майна, що в подальшому зробить неможливим чи утруднить виконання можливого рішення суду у даній справі.

Оскаржуваною ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року у задоволенні заяви Львівської міської ради про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила позивач Львівська міська рада, вважає ухвалу такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що звертаючись із заявою про забезпечення позову зазначали, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення, оскільки спірні приміщення неодноразово і впродовж короткого проміжку часу відчужувалися.

Зокрема, на підставі договору купівлі-продажу № 177 від 17.01.2014 ОСОБА_2 відчужив спірні приміщення ОСОБА_3 , яка на підставі договору купівлі-продажу № 6529 від 31.07.2015 відчужила приміщення ОСОБА_1 .

Таким чином, на сьогоднішній момент відсутні перешкоди для відповідача щодо відчуження спірних приміщень, які належать йому на праві власності, іншим особам, що унеможливить виконання можливого рішення у даній справі про задоволення позову, а Львівська міська рада буде вимушена звертатися із аналогічним позовом до особи, за якою буде зареєстровано право власності.

Крім цього зазначає, що між сторонами дійсно виник спір з приводу майна, яке, на думку позивача, відповідач набув незаконно.

Вимоги забезпечення позову є співмірними із позовними вимогами.

Просить скасувати ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

09 березня 2021 року представник відповідача ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, просить врахувати, що після набуття у власність спірного приміщення у 2015 році ОСОБА_1 жодного разу це приміщення не відсуджував, не створював інших обтяжень чи іншим чином уникав виконання можливого рішення суду. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що заявник не довів намірів відповідача відчужити нежитлові приміщення під. інд. 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 кв.м. на АДРЕСА_1 , або чинити перешкоди у виконанні рішення суду.

Зокрема, суд зазначив, що позивачем не наведено достатніх підстав для забезпечення позову, не вказано відомостей, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову, при цьому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів

Крім цього, суд зазначив, що доводи заявника зводяться фактично до обгрунтування позовних вимог, а не до мотивування необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із п. 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.

Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Галицького районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_1 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Тобто позовні вимоги є майновими, оскільки предметом таких є витребування з чужого незаконного володіння нежитлових приміщень, які знаходяться на АДРЕСА_1 , як об`єкт нерухомого майна.

На обґрунтування вимог заяви про забезпечення позову представник позивача ОСОБА_5 надала Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, з якої слідує, що спірні об`єкти нерухомості під. інд. 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1) станом на червень 2004 року перебували у власності територіальної громади в особі Львівської міської ради, при цьому в продовж 2014-2015 років власники приміщень тричі помінялися з врахуванням відповідних правочинів (а.с. 15-19).

З липня 2015 року власником спірних приміщень є відповідач ОСОБА_1 .

Зазначена інформація була долучена до заяви про забезпечення позову, тобто була у розпорядженні суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами дійсно виник спір, який має майновий характер, при цьому під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, колегія суддів приходить переконання, що висновок суду про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову у відповідний спосіб є передчасним, оскільки забезпечення позову у вигляді заборони відповідачу та будь яким іншим особам вчиняти будь які дії щодо відчуження майна, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав стосовно спірного об`єкта нерухомого майна, як процесуальний захід, покликаний та зможе забезпечити ефективний захист прав та законних інтересів позивача, з врахуванням правовідносин, які склалися.

В цьому контексті, колегія суддів враховує те, що позивач не просить про накладення арешту, який є найбільш обтяжливим заходом забезпечення та підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби, обмеженні права користування майном.

В свою чергу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Враховуючи наведене, обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та будь яким іншим особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав стосовно об`єкта нерухомого майна є підставним та співмірним із заявленими позовними вимогами, а протилежні висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки індивідуальна визначеність майна (місцезнаходження, площа тощо), як об`єкта цивільних відносин, дає можливість оцінити співмірність заявленого заходу забезпечення із заявленими позовними вимог, які власне його стосуються та є віндикацією.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що вразі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням скасування заходів забезпечення позову.

Крім цього, заборона відчуження спірного нерухомого майна не обмежить прав відповідача на користування вказаним нерухомим майном, при цьому є виправданою та співмірною до вирішення спору між сторонами.

Окремо колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції, з метою недопущенні подібних ситуацій у майбутньому, стосовно оформлення матеріалів оскарження для розгляду, зокрема апеляційних скарг на ухвалу про забезпечення позову (відмову у такому).

Так, ухвалою Львівського апеляційного суду від 16.09.2020 дана цивільна справа поверталася для виконання вимог, зазначених в мотивувальній частині ухвали, а саме для належного оформлення.

Місцевому суду звернуто увагу на порядок формування матеріалів справи для розгляду відповідної апеляційної скарги та необхідність його дотримання.

Зокрема, зазначено у яких випадках до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, та на те, що відповідно до Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814 (зі змінами, наказ ДСА України від 24.12.2019 № 1196) матеріали оскарження ухвали, зокрема про відмову в забезпеченні позову, формуються лише з копій матеріалів, необхідних для розгляду скарги. До матеріалів оскарження ухвали приєднується копія оскаржуваної ухвали, яка виготовляється з оригіналу ухвали з підписом судді (підписами суддів) та засвідчується суддею, а за його відсутності - одним із заступників голови суду або головою суду. Ухвали засвідчується в установленому порядку.

Натомість, після усунення недоліків, матеріали оскарження надійшли апеляційному суду із копіями ухвал, які завірені помічником судді.

Наведене не впливає на висновки колегії суддів, однак не може залишатися поза увагою суду.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи

За таких обставин, апеляційний суд приходить висновку, що оскаржувана ухвала суду не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а заяву про забезпечення позову необхідно задовольнити.

Керуючисьст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегіясуддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2020 року скасувати.

Заяву Львівської міської ради про забезпечення позову задовольнити.

Заборони відповідачу ОСОБА_1 та будь яким іншим особам вчиняти будь які дії щодо відчуження, здійснення інших юридичних правочинів, реєстрації речових прав щодо об`єкта нерухомого майна: нежитлового приміщення під. інд. 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 кв.м. на АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 1).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Стягувач: Львівська міська рада (, місцезнаходження 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1)

Боржник: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 ).

Повний текст постанови складений 25 березня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк