Провадження № 2/712/54/21
Справа № 712/462/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2021 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - ПИРОЖЕНКО С.А.

при секретарі - ГАПОНЕНКО О.С.

з участю адвокатів - ПРЯДКА В.М., ГОНЧАР С.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ), третя особа: Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області (м. Черкаси вул.. Лесі Українки, 21) про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 11 жовтня 2008 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено шлюб. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 жовтня 2018 року шлюб між ними розірвано. В період шлюбу за спільні кошти ними набуто майно, а саме: автомобіль Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Після придбання автомобіля і до цього часу він знаходиться у фактичному користуванні відповідача. В добровільному порядку здійснити розподіл майна відповідач відмовляється.

У зв`язку з цим, просить поділити спільне майно подружжя набуте за час шлюбу між нею та відповідачем, шляхом визнання за нею права власності на Ѕ частину автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску, об`єм двигуна, 1461см3, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою від 31 січня 2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

26 лютого 2019 року Регіональним сервісним центром МВС в Черкаській області подано відзив на позовну заяву, а також заявлено клопотання про залучення останнього до участі в справі в якості третьої особи, оскільки він є неналежним відповідачем по справі.

05 березня 2019 року відповідачем ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву.

21 березня 2019 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву.

Ухвалою від 10 березня 2021 року Регіональний сервісний центр МВС в Черкаській області залучено до участі в справі в якості третьої особи з виключенням останнього з числа відповідачів.

В судовому засіданні адвокат позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач та його адвокат Гончар С.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач вимагаючи поділу автомобіля, не зазначила, яке джерело коштів на його придбання. Зокрема, для придбання транспортного засобу, ним було укладено договір позики із фізичною особою - ОСОБА_6 . Строк повернення позики разом із відсотками на рівні облікової ставки НБУ визначено датою 25 квітня 2019 року. Не зважаючи на те, що шлюб з позивачем розірвано, позику необхідно повертати. Тому вважає, що автомобіль має бути залишений у його особистій власності, з покладенням на нього повністю виконання зобов`язань за договором позики. В подальшому відповідач та його адвокат до судового засідання не з`явилися, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи в судовому засіданні поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши пояснення сторін, думку адвокатів, пояснення свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні факт та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та сімейного законодавства.

В судовому засіданні встановлено, що з 11 жовтня 2008 року по 29 жовтня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу подружжям було придбано автомобіль Renault Kengoo, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

В судовому засіданні відповідач посилався на те, що вказаний автомобіль не може бути предметом поділу майна подружжя, оскільки придбаний не за спільні кошти, а за кошти, які взяті ним в позику у ОСОБА_6 .

При цьому, адвокат позивача в судовому засіданні заперечив дану обставину. Вказав, що спірний автомобіль є в силу вимог сімейного законодавства спільною власністю, який набутий у шлюбі, а договір позики, укладений відповідачем без згоди позивача та відому.

Так, відповідачем до суду надано копію договору позики грошових коштів від 25 квітня 2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . Згідно даного договору ОСОБА_6 надав у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 45 000 грн. строком до 25 квітня 2019 року. При укладенні цього договору сторони виходили з того, що позика є цільовою і має бути використана позичальником на придбання автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску.

Автомобіль придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 25 квітня 2018 року. Згідно п. 3.1 Договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 42 000 грн. З даного договору вбачається, що укладенню даного договору передувало укладення Договору комісії № 4525 від 25 квітня 2018 року, укладеного з власником транспортного засобу та комісіонером.

Відповідач кошти, отримані в позику у визначений строк не повернув. Тому рішенням Шполянського районного суду м. Черкаси від 09 серпня 2019 року задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики грошових коштів від 25 квітня 2018 року в розмірі 52 875 грн., з яких: 45 000 грн. - сума позики, 7 875 грн. - відсотки від суми позики. Згідно копії розписки від 04 січня 2020 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 53 643 грн. 40 коп. в якості добровільного виконання вказаного рішення суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що, дійсно, весною 2018 року надав у позику ОСОБА_2 кошти на придбання автомобіля. Однак, в строк, який обіцяв, не повернув, тому звертався з позовом до суду. Вказав, що автомобіль, дійсно, на даний час перебуває у власності ОСОБА_2 . Коли ОСОБА_2 позичав кошти, йому не було відомо, що він перебуває у шлюбі, в розписці про це також не було вказано та договір він підписував сам.

Суд, оцінивши надані сторонами доказами, приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Випадки, коли набуте за час шлюбу майно є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка, встановлені статтею 57 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 зазначеної норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналіз наведених норм сімейного законодавства та положень процесуального закону щодо обов`язку доказування обставин, на які сторони посилаються як підставу своїх вимог і заперечень (статті 12, 81 ЦПК України), дає підстави для висновку, що у разі придбання майна у період зареєстрованого шлюбу спільність майна презумується, а тягар доказування відсутності спільного майна покладається на сторону, яка це оспорює.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що у придбання спірного автомобіля були вкладені зокрема кошти, отримані ним за договором позики, зобов`язання за яким він виконав за рахунок особистих коштів після розірвання шлюбу, проте ці доводи не заслуговують на увагу з таких підстав.

Частиною 3 статті 61 СК України визначено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами статті 65 цього Кодексу дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Договір, укладений одним із подружжя і в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже навіть якщо взяти до уваги твердження відповідача про те, що під час шлюбу з позивачем ним було укладено договір позики і одержані за цим договором грошові кошти були вкладені у придбання спірного автомобіля, вказана обставина не має жодного значення для вирішення даної справи, оскільки суд визнає, що договір позики укладався в інтересах сім`ї сторін, а кошти були використані на придбання спільного майна.

Відтак, зважаючи на те, що автомобіль був придбаний у період зареєстрованого шлюбу сторін і доказів відсутності спільного майна суду не надано, даний автомобіль набув статусу об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Способи та порядок поділу майна подружжя визначені статтею 71 цього Кодексу, згідно приписів якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Автомобіль є неподільною річчю і не може бути поділений в натурі.

В судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль був придбаний в період шлюбу, тому згідно зі ст.60 СК України вважається спільним сумісним майном подружжя. Виходячи з вимог ст. 70 СК України, частки подружжя у праві спільної сумісної власності на автомобіль є рівними.

Отже, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, позивач має право на Ѕ частину спірного автомобіля, у зв`язку з чим позовні вимоги, суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку, з тим, що позовні вимоги були задоволені, то до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені ними витрати по сплаті судового збору в сумі 1 594 грн. 20 коп.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт(акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу позивачем надано: Угоду про вартість послуг за надання правової (професійної правничої) допомоги від 27 листопада 2018 року; довіреність № 1-4394, детальний опис робіт (надання послуг); Акт приймання-передачі наданих послуг від 23 лютого 2021 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 02/21. Згідно наданих документів розмір витрат на професійну правничу допомогу склав 11 500 грн.

Суд вважає, що представником позивача повною мірою не доведено співмірність заявленої вимоги про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. Так, в Акті приймання-передавання наданих послуг зазначені наступні види правової допомоги: аналіз документів, формування правової позиції, надання консультації - 800 грн., складання заяви до Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області - 2000 грн., складання позовної заяви - 300 грн., складання заяви про усунення недоліків - 300 грн., складання заяви про забезпечення позову - 1000 грн., складення відповіді на відзив - 700 грн., а також участь в судових засіданнях: 26.02.2019 - 400 грн.? 27.03.2019 - 400 грн., 26.04.2019 - 400 грн., 27.05.2019 - 400 грн., 30.07.2019 - 400 грн., 11.11.2019 - 400 грн., 03.02.2020 - 400 грн., 16.03.2020 - 400 грн., 29.04.2020 - 400 грн., 15.06.2020 - 400 грн., 12.08.2020 - 400 грн., 09.09.2020 - 400 грн., 05.11.2020 - 400 грн., 03.12.2020 - 400 грн., 25.01.2021 - 400 грн., 23.02.2021 - 400 грн.

Суд вважає, що визначений розмір гонорару за той вид наданої правової допомоги не в повній мірі відповідає критерію розумності їхнього розміру. Так, суд погоджується з наданим розрахунком щодо правової допомоги у вигляді аналізу документів, формування правової позиції, надання консультації, складання заяви до Регіонального сервісного центру МВС в Черкаській області, складання позовної заяви, заяви про усунення недоліків, заяви про забезпечення позову та відповіді на відзив. Вважає зазначені суми обґрунтованими та співмірними (разом розмір витрат за вказану правову допомогу становить 5 100 гр.).

Щодо оплати участі в судових засіданнях, суд зазначає наступне. Участь адвоката у наданні правничої допомоги клієнту не може мати на меті збагачення за рахунок протилежної сторони по справі, оскільки відшкодуванню підлягають лише витрати за фактично надані послуги з адекватним та обґрунтованим розрахунком виконаної роботи.

Згідно журналу судового засідання, по справі було проведено 20 судових засідань, з них адвокат позивача особисто приймав участь лише у 6 судових засіданнях, решта - були відкладені або за його клопотанням, або за клопотанням відповідача чи його захисника. Таким чином, суд вважає, що обґрунтовано має бути стягнута сума лише за участь адвоката в шести судових засіданнях відповідно в розмірі 2 400 грн. (6х400 грн. = 2400 грн.). Таким чином, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають понесені витрати на правову допомогу в сумі 7 500 грн.

Керуючись ст.ст.12,13,259,263-265,268 ЦПК України, ст.ст. 355, 369 ЦК України, ст.ст. 60, 65, 70 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частини автомобіля Renault Kengoo, 2007 року випуску, об`єм двигуна, 1461см3, державний номерний знак НОМЕР_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1594 грн. 20 коп. та витрати на правову допомогу в сумі 7 500 грн., а всього 9 094 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

Повний текст судового рішення складено 29 березня 2021 року.