Справа № 175/2974/20
Провадження № 2/175/771/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
24 березня 2021 року смт. Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Новік Л.М.
за участю секретаря - Сапай О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Слобожанське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ організації надання адміністративних послуг Підгородненської міської ради про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ організації надання адміністративних послуг Підгородненської міської ради про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.08.1996 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї, в квартирі проживає його донька ОСОБА_3 та двоє внуків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Однак, відповідач який є його колишнім зятем зареєстрований за вказаною адресою, хоча фактично в квартирі на протязі трьох років не проживає. Це можуть підтвердити сусіди. Згідно рішення Дніпропетровського районного суду від 22.11.2017 року шлюб між його донькою ОСОБА_3 та колишнім зятем ОСОБА_2 розірвано. Відповідач ОСОБА_2 одружений, має іншу дружину та на протязі трьох років проживає з іншою сім`єю. В свою чергу відповідач, який не є членом сім`ї та який не проживає за адресою АДРЕСА_2 на протязі трьох років втратив право на користування квартирою, внаслідок його відсутності понад трьох років. На всі його прохання знятися з реєстрації місця проживання з його квартири ігнорує. Оскільки за вищевказаною адресою відповідач не проживає він змушений за нього сплачувати комунальні послуги за газопостачання та обслуговування прилеглої території. Так як в його квартирі зареєстрований колишній зять ОСОБА_2 , та який не хоче добровільно знятися з реєстрації місця проживання його квартири, він не може отримати субсидію від держави на сплату комунальних послуг, у нього вимагають довідку про заробітну плату відповідача ОСОБА_2 . Він, та його дружина є пенсіонерами за віком, донька є інвалідом 3 групи, один із онуків є студентом ВУЗу, а другий онук малолітній та не в змозі в повному обсязі сплачувати комунальні послуги за газопостачання, водопостачання, опалення та електропостачання в їхню квартиру, тому він змушений звернутися за захистом до суду. Просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та примусово зняти його з реєстраційного обліку в його квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалою від 31 серпня 2020 року по справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 30 листопада 2020 року по справі підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
До початку відкритого судового засідання представник позивача адвокат Пінчук Л.Л. надала заяву в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі не заперечувала проти заочного розгляду справи, просила справу розглянути без її участі.
У відкрите судове засідання відповідач не з`явився з невідомої суду причини, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, відзив на позовну заяву не надавав.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зважаючи на що, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення.
Суд, вирішив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.1996 року,реєстровий номер №2-2502, посвідчений державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Юрченко Л.Л. є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
У зазначеній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою №742 від 10.08.2020 року, виданою виконавчим комітетом Підгороднянської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, який є колишнім чоловіком ОСОБА_3 , 1975 р.н.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.11.2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

З довідки №762 від 09.08.2020 р. вбачається, що ОСОБА_2 , 1974 р.н. з травня 2017 року за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає.

Згідно т.. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 47 Конституції України гарантовано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч.4 ст.9 ЖК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно т.. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника квартири, які проживають разом із ним у квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, право на проживання у квартирі членів сім`ї власника, походить безпосередньо від права власності самого власника квартири, а тому при втраті такого права власником, втрачає право на проживання і члени сім`ї власника квартири.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у Постанові по справі №6-168цс14.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник квартири має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Таким чином, враховуючи, що відповідач не є членом сім`ї позивача власника квартири, своїм проживанням та реєстрацією у ній чинить перешкоди власнику у користуванні квартирою, то в силу ст.391 ЦК України, такі перешкоди мають бути усунуті, а порушене право позивача підлягає захисту.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9,150 ЖК України, ст.316, 317, 319,321, 383, 391 ЦК України, керуючись ст. ст. 141, 206, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Відділ організації надання адміністративних послуг Підгородненської міської ради про визнання особи, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, шляхом зняття його з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М. Новік