Справа № 350/1166/19
Номер провадження 2/350/14/2021
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2021 року селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,

адвокатів Халуса М.М., Білана А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Управління державної міграційної служби України у Івано-Франківській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила суд ухвалити рішення, яким вселити її з дочками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в житловий будинок ОСОБА_2 , який знаходиться у АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В основу своїх позовних вимог позивачка ОСОБА_1 зіслалася на те, що 26 червня 2003 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Після одруження їй було присвоєно прізвище ОСОБА_6 . Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після одруження вони за спільні кошти, трудових вкладень та за допомогою її батьків повністю перебували належний відповідачу житловий будинок. В даному житловому будинку вона зареєстрована з часу одруження з відповідачем, а неповнолітні діти зареєстровані з часу їх народження і вони постійно в проживали в даному житловому будинку, як члени сім`ї відповідача до середини вересня 2018 року, поки він не вчинивши скандал, вигнав її і дітей з будинку. Після написання заяви до поліції, з приводу вигнання її з дітьми з будинковолодіння, відповідач просив в неї пробачення і вона з дітьми повернулась проживати до нього. Через 3 місяці відповідач повторно вигнав її з дітьми з будинковолодіння, що змусило її повторно з цього питання звернутися до Рожнятівського відділу поліції. Відповідач постійно агресивно настроєний проти неї, відібрав у неї ключі від вхідних дверей будинку та чинить їй всякі перешкоди і погрози, тому вона з дітьми змушена проживати в житловому будинку своїх батьків в АДРЕСА_2 . У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку відмовляється впустити її з дітьми проживати в житловому будинку, вона змушена звернутися в суд з позовом про вселення.

У судове засідання позивачка ОСОБА_1 не прибула, її представник - адвокат Халус М.М. позов підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, зустрічні вимоги не визнав з підстав викладених у відзиві. Крім того доповнив, що ОСОБА_2 безпідставно звернувся до суду із зустрічним позовом, оскільки йому достовірно було відомо про реєстрацію дружини у його житловому будинку після їхнього одруження, а його позов у цій частині поданий поза межами позовної давності, тому ще й з цієї підстави до задоволення не підлягає. Що стосується встановлення факту окремого проживання та не ведення спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з червня 2019 року, то такий факт не потребує встановленню, адже існує відповідне рішення суду про розірвання шлюбу. Визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 неможна, оскільки вона покинула будинок ОСОБА_2 через існуючий конфлікт, а в даний момент перебуває за межам України. Просив в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю, а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд встановити факт окремого проживання та не ведення спільного господарства ним та відповідачкою з квітня 2019 року. Визнати незаконною та скасувати (зняти) реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідачку. Позовні вимоги мотивовані тим, що 26 червня 2003 року він одружився з ОСОБА_1 . З часу їхнього одруження остання перейшла проживати за місцем його проживання, а саме за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, ОСОБА_1 не була зареєстрована за адресою його проживання. З 2010 року він, в порядку спадкування, набув у особисту приватну власність будинковолодіння по АДРЕСА_1 . З квітня місяця 2019 року він та ОСОБА_1 проживають окремо, не ведуть спільного господарства, фактично сімейні відносини між ними припинились. В червні місяці 2019 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. 9 січня 2020 року шлюб між ними розірвано. 14 січня 2020 року його племінниця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 віднайшла у себе в документах та надала йому ксерокопію паспорта ОСОБА_1 (до 2018 року ОСОБА_1 була опікуном ОСОБА_7 ), який остання поміняла в березні місяці 2016 року. Паспорт серії НОМЕР_1 був виданий ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 . В такому паспорті наявна друга фотографія ОСОБА_1 яка вклеюється після досягнення особою 25 років. У відомості про місце проживання, що містяться на 11 сторінці паспорта серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 внесено запис про те, що остання мала місце проживання (зареєстрована) - село Ясень з 02.10.2000 року. За таких обставин, вважає запис про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в березні місяці 2016 року був вчинений незаконно та підлягає до скасування, оскільки така реєстрація здійснена без згоди власників будинку АДРЕСА_1 (безпідставно) та в порушення вимог чинного законодавства. З запису в паспорті ОСОБА_1 вбачається, що такий виданий 15 березня 2016 року Рожнятівським РС УДМС України. Зважаючи на відповідь органу Рожнятівського ДМС про те, що при обміні паспорта на новий їй було перенесено відомості з попереднього паспорта про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в новий (діючий на даний час) не відповідають фактичним обставинам справи, то така реєстрація є незаконною та підлягає до скасування. Реєстрація ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 з 02.10.2000 року проведена незаконно. Відомості в паспорті ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання в будинку АДРЕСА_1 прямо порушують його права вільно володіти користуватись та розпоряджатись своїм майном. По перше, ОСОБА_1 претендує на право користування та володіння його житловим будинком незважаючи на те, що шлюбні відносини між ними припинено з квітня місяця 2019 року; а шлюб розірвано з 09.01.2020 року. Те, що остання намагається вселитись у його житловий будинок, де також проживає його мати, інвалід другої групи, вказує на намір останньої продовжувати безоплатно користуватись його майном не будучи членом його сім`ї, та чинити йому перешкоди, завдавати незручності у користуванні володінні та розпорядженні його власністю. Окрім того, усі претензії до ОСОБА_1 від третіх осіб будуть розглядатись із врахування її реєстрації місця проживання, а тому на нього може лягти тягар доведення перед третіми особами (в тому числі у державних та судових органах) відсутності майна ОСОБА_9 у його житловому будинку. Позивач ОСОБА_2 , посилаючись на статті 72, 156 ЖК Української РСР, статті 32, 391, 405 ЦК України, просив суд, визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Під час судового розгляду ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив встановити факт окремого проживання та не ведення спільного господарства ним та відповідачкою з червня 2019 року. Визнати незаконною та скасувати (зняти) реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 . Судові витрати покласти на відповідачку.

У судовому засіданні ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав, свої вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Суду пояснив, що не виганяв ОСОБА_1 з дітьми з власного житлового будинку. Для ОСОБА_1 та їхніх дітей він не чинить жодних перешкод в проживанні. ОСОБА_1 , покинула його, заявила відповідний позов про розірвання шлюбу та припинила з ним спільне проживання. Вимоги ОСОБА_1 про вселення є безпідставними, цим позовом позивачка бажає привернути увагу, а саме, щоб її хтось пожалів, ніби це він вигнав її з дому з неповнолітніми дітьми. Фактично, він не мав і немає жодних заперечень щодо проживання ОСОБА_1 в належному йому будинку, однак вона штучно створила ситуацію, ніби він вигнав її з будинку 25 червня 2019 року. ОСОБА_1 , дійсно приходила до його будинку, однак його тоді не було вдома, тому жодного конфлікту між ними не було. Цей момент зафіксовано на відео з камер спостереження, тому заява ОСОБА_6 , про вчинення ним нібито конфлікту була розглянута в поліції та залишена без задоволення. У ОСОБА_1 , були ключі до будинку, тому вона могла безперешкодно у нього зайти. Просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог, оскільки такі не мають жодних підстав.

Що стосується його позовних вимог, вказав, що саме поведінка ОСОБА_1 стала причиною заявлення ним зустрічного позову. Він, як власник житлового будинку має право на захист своїх інтересів, а ОСОБА_1 , як колишній член його сім`ї, повинна відноситись із повагою, як до його власності, так і до нього і його матері, яка будучи інвалідом ІІ групи потребує відповідних умов проживає в житловому будинку, який він успадкував від батька. Він не знав про реєстрацію місця проживання ОСОБА_10 у належному йому будинку, оскільки ніхто з власників не надавав їй згоду на таку реєстрацію. Вважає, що працівники Ясенської сільської ради провели таку реєстрацію незаконно, в свою чергу є незаконною реєстрація місця проживання ОСОБА_1 у житловому будинку АДРЕСА_1 в 2016 році.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не прибула. Надала суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала. Вона, за час свого життя не давала згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 в будинку АДРЕСА_1 . Її покійний чоловік також такої згоди не давав. Отже, така реєстрація ОСОБА_1 в будинку, збудованому її чоловіком, відбулась у незаконний спосіб, а тому остання не набула права на проживання. Вважає, що такі відомості про реєстрацію ОСОБА_1 були внесені до документів сільської ради, працівниками, в порушення чинного законодавства та такі відомості не відповідають дійсним обставинам справи. Слід звернути увагу на те, що уже більше чотирьох місяців ОСОБА_1 не проживає разом із її сином, не ведуть останні спільного господарства, не мають спільного бюджету. Таким чином, фактично, їхні сімейні відносини припинились. Також, зі сторони ОСОБА_1 подано до суду заяву про розлучення, та остання фактично вчиняє дії, що підтверджують неможливість спільного подальшого проживання.

Представник державної міграційної служби України у Івано-Франківській області в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. У відзиві на позов вказала, що реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 проведено 02.10.2000 року. В той час функції реєстрації здійснювали відповідні територіальні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України. З 04.04.2016 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» функції органів реєстрації місця проживання/зняття з реєстрації місця проживання передано до органів місцевого самоврядування. Даним законом внесено зміни до абзацу 7 статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», виклавши його в новій редакції, яка визначає, що орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. При оформленні паспорта ОСОБА_1 15.03.2016 року Рожнятівським РС УДМС України в Івано-Франківській області було проставлено штамп про реєстрацію місця проживання за даними паспорта, що підлягав обміну, фактично реєстрація місця проживання територіальним підрозділом не проводилась. Відповідно до пункту 2.5. розділу II Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України 13.04.2012 № 320 (втратив чинність 17.04.2018) при оформленні паспорта громадянина України на сторінках від одинадцятої до шістнадцятої проставляється штамп реєстрації місця проживання особи (додаток 3) та штамп зняття з реєстрації місця проживання особи (додаток 4), які заповнюються відповідно до поданих документів. При обміні паспорта відомості про реєстрацію (зняття з реєстрації) місця проживання переносяться із паспорта, що підлягає обміну.

Відповідно до пункту 33 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, ДМС та її територіальні органи контролюють дотримання органами реєстрації вимог законодавства з питань реєстрації місця проживання, а також їх діяльності у сфері реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб. Таким чином, у даній справі Управління ДМС України є неналежним співвідповідачем, оскільки не брало участі у прийнятті рішення про проведенні реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а також не наділене повноваженнями з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 суду надала пояснення про те, що вона працювала діловодом Ясенської сільської ради на території якої проживають сторони. Після проведення по дворового огляду до погосподарської книги було внесено відомості про те що ОСОБА_1 , проживає у будинку ОСОБА_2 . Такі дані були внесені з відома власника будинку. Заявлений позов про визнання незаконної реєстрації ОСОБА_1 , в житловому будинку, вважає безпідставним.

Свідок ОСОБА_12 - сестра позивачки ОСОБА_1 дала суду показання про те, що вона була свідком того, як 25.06.2019 приблизно о 19 год. вони приїхали машиною, в якій була ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , до житлового будинку ОСОБА_2 , з якого ОСОБА_16 з дітьми хотіли забрати свої та дітей особисті речі. Однак, двері в будинок були зачинені, а зі слів дітей вона зрозуміла, що ОСОБА_2 знаходиться в літній кухні і не відкриває двері. В той день ОСОБА_16 не змогла забрати свої речі.

Аналогічні по суті показання дала суду свідок ОСОБА_14 - тітка ОСОБА_1 , яка крім того пояснила про те, що зазначення в її поясненнях від 12 липня 2019 року ( т.1, а.с. 176) про те, що вона ніби-то бачила конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час якого останній ніби - то ОСОБА_16 до будинку не впустив та вчинив конлікт із нею та штовхнув її, не відповідають дійсності. Такого вона не говорила дільничному офіцеру, оскільки такого не було. Чому поліцейский так написав вона не може пояснити.

Аналогічні пояснення дала суду свідок ОСОБА_15 - сусідка ОСОБА_1 , що проживає через 5 будинків від ОСОБА_16 . Крім того свідок пояснила, що ОСОБА_16 не повертається в будинок бо її зараз немає вдома, а також ОСОБА_17 цього напевно не пропонує. У всякому разі вона цього не знає.

Заслухавши думку учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , та ОСОБА_1 , одружилися 26 червня 2003 року, позов про розірвання шлюбу поданий до Рожнятівського районного суду у вересні 2019 року, а 9 січня 2020 року шлюб між ними розірвано рішенням суду, неповнолітніх дітей дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 залишено на проживання з матір`ю (а.с.7, 196). З часу їхнього одруження сторони проживали у будинку ОСОБА_2 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , даний факт сторонами визнається та не оспорюється.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Разом з тим, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 13 ЦК України визначено, що при їх здійсненні особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка ОСОБА_1 посилається на те, що на даний час немає можливості користуватися належним ОСОБА_2 будинком для проживання, оскільки, останній чинить їй перешкоди, відтак, усунути дані перешкоди можливо лише шляхом вселення її у спірний будинок.

Однак, суд не може погодитися з такими доводами позивачки, з огляду на наступне.

Згідно із ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Як на докази своїх позовних вимог представник ОСОБА_1 посилається на довідку № 4082/108/61/01-2018 від 24.09.20218, з якої вбачається, що з ОСОБА_2 проведено бесіду профілактивного характеру та повідомлено про відповідальність за вчинення конфлікту (т.1, а.с.10), а також на пояснення свідків, яких просив допитати та які були допитані в судовому засіданні.

Судом встановлено, що вказана довідка винесена дільничним офіцером поліції за наслідками проведеної перевірки конфліктної ситуації між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка дійсно мала місце 21.09.20218, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні перевірочними матеріалами за № 1028, які зібрані за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 , яка зареєстрована в ЖЕО за №2757 23 вересня 2018 року Рожнятівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

Однак, як ствердив в судовому засіданні представник ОСОБА_1 , після конфлікту, який мав місце між останньою та ОСОБА_2 , в тому числі і 21.09.2018, сторони продовжували спільно проживати однією сім`єю.

Також, з пояснень представника ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_2 вчинив чергову сварку з ОСОБА_1 і вигнав її з будинку 25 червня 2019 року, і саме з того часу вона та її діти не мають змоги проживати в будинку. Саме 25.06.2019 є тим днем, коли відповідач ОСОБА_2 створив перешкоди для позивачки ОСОБА_1 .

З вищенаведених показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що ОСОБА_1 25.06.2019 приблизно о 19 год. хотіла забрати з будинку ОСОБА_2 свої та дітей особисті речі, однак двері будинку були зачиненими.

Отже, зазначені свідки не підтвердили, що ОСОБА_1 разом з дітьми мала намір та бажання потрапити в будинок з метою проживання у ньому. Не підтвердили свідки і те, що відповідач ОСОБА_2 створив перешкоди ОСОБА_1 в користуванні будинком.

Свідок ОСОБА_14 - тітка ОСОБА_1 ствердила суду, що ніякого конфлікту 25.06.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було, а зазначення поліцейським в її поясненнях про конфлікт та штовханину між останніми, є неправдою.

Поясненнями, які отримані поліцейським від ОСОБА_1 судом встановлено, що 25.06.2019 біля 19 год., остання мала намір забрати свої та дитячі речі з житлового будинку ОСОБА_2 (т.1, а.с.174).

Тобто, судом встановлено, що 25.06.2019 позивачка ОСОБА_1 не мала наміру і не намагалася вселитися в житловий будинок відповідача, будь-яких перешкод в користуванні житлом ОСОБА_2 не створював ОСОБА_1

ОСОБА_2 , заперечуючи позовні вимоги ОСОБА_1 пояснив, що він не виганяв дружину та дітей з будинку, що вона сама покинула домоволодіння і не бажає проживати з ним, що при бажанні ОСОБА_1 може в будь-який час повернутися до будинку.

Аналіз наданих сторонами доказів на підтвердження та заперечення позову ОСОБА_1 , дає суду підстави прийти до переконання, що будь-яких перешкод в користуванні житловим будинком ОСОБА_2 не створює ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні її позову.

Вимоги ОСОБА_2 за зустрічним позовом про встановлення факту припинення сімейних відносин, визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання, визнання особи такою, що втратила право на користування житлом також не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Позивач ОСОБА_2 , посилаючись на статті 72, 156 ЖК Української РСР, статті 32, 391, 405 ЦК України, просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 , а його вимоги про встановлення факту припинення сімейних відносин, визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання, виступають як доповнюючі.

Фактично, ОСОБА_2 , заявляючи позов, просить визнати його колишню дружину такою, що немає права на проживання у належному йому житловому будинку.

Згідно з ч.1 ст. 15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В той же час право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла слід приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та спір вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст.406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення можуть бути застосовані при умові наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення сервітуту презюмується на підставі ст.402 , ч.1 ст.405 ЦК України.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, зводяться до того, що позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, слід провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Таким чином, права колишніх членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, що фактично є позбавленням права на житло, має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Зважаючи на встановлені обставини, з урахуванням зазначених правових висновків та положень норм матеріального права, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 права на спірне житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування жилим будинком немає. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем ОСОБА_2 не доведено.

При цьому ОСОБА_2 , в своєму позові уникає визначення місця проживання їхніх спільних дітей, котрі за рішенням суду повинні проживати з матір`ю.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до ст.6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Посилання ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_1 намагається вселитись у його житловий будинок, де також проживає його мати, інвалід другої групи, має намір продовжувати безоплатно користуватись його майном не будучи членом його сім`ї, чим буде чинити йому перешкоди, завдавати незручності у користуванні володінні та розпорядженні його власністю, не можуть бути підставою для задоволення його вимог.

Як було зазначено судом, ОСОБА_2 являється власником майна, а отже, в силу вимог ст.ст.13, 16, 391 ЦК України, в їх системному зв`язку, не позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом пред`явлення вимог до ОСОБА_1 про припинення зловживання правами, про відшкодування завданої шкоди, усунення перешкод у користуванні власності, стягнення грошової компенсації за користування майном тощо.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правовий висновок Верховного Суду України від 03.09.2014 № 6-84цс14).

Із змісту зустрічного позову відповідача та встановлених судом характеру спірних правовідносин між сторонами, не вбачається відсутність у ОСОБА_2 можливості захистити своє порушене право у вищевказаний судом способи з дотриманням вимог ст.16 ЦК України.

Суд погоджується з висновком ОСОБА_2 та його представника адвоката Білана А.М., що відповідачка ОСОБА_1 вселилась у спірний будинок в якості члена сім`ї (дружина власника) і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони спільним побутом не пов`язані, тому право ОСОБА_1 на користування чужим майном, за умов визначених законом в майбутньому, може бути припинено на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 01 серпня 2019 року у справі № 641/5558/16-ц (провадження № 61-20727св18), 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18), від 15 січня 2020 року у справі № 686/11782/17-ц (провадження № 38672св18).

Відтак, у даному випадку, суд не вважає, що обраний у зустрічному позові спосіб захисту порушеного права ОСОБА_2 шляхом встановлення факту припинення сімейних відносин та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, є ефективним та сприятиме належному захисту прав власника будинку. Обрання відповідачем у зустрічному позову саме такого способу захисту свого права, на думку суду не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України.

Що стосується вимог про визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 , то із наданих в судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_11 , а також пояснень самого позивача ОСОБА_2 , встановлено, що він з моменту одруження достовірно знав про реєстрацію його дружини в належному йому будинку, тому такі вимоги заявлені ним безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що право відповідача не може бути захищене у спосіб, який просить ОСОБА_2 , а тому, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до п. 2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача, тому витрати понесені сторонами за первісним та зустрічним позовом залишаються за ними.

Керуючись ст.ст. 1-4, 10-13, 19, 81, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про вселення в житловий будинок, відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Управління державної міграційної служби України у Івано-Франківській області про встановлення факту окремого проживання та не ведення спільного господарства ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнання незаконною та скасування (зняття) реєстрації місця проживання ОСОБА_1 в житловому будинку АДРЕСА_1 та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :

Повний текст рішення складено 30 липня 2021 року