Справа № 539/5044/19
Провадження № 2/539/8/2021
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

в складі: головуючого - судді Даценка В.М.,

за участю секретаря судових засідань Шрейтер С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Лубнах цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В позові вказав, що 01.04.2011 року, близько 14 години, на території його приватного господарства за адресою: АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 , який є його сусідом, спровокував сварку щодо межі земельних ділянок, під час якої наніс йому з розмаху один удар в область тім`яної частини голови виступаючою частиною відра.

Внаслідок дій відповідача йому було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забитої рани голови, які, згідно висновку СМЕ №141 від 27.04.2011 року відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Після отримання вищевказаних тілесних ушкоджень, він знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Лубенської ЦМЛ у період з 01.04 по 11.04.2011 року.

Вироком Лубенського міськрайонного суду від 15.12.2019 року ОСОБА_2 визнано винним, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в сумі 1700 гривень. Від призначеного покарання ОСОБА_2 звільнено у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Згідно ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 13.03.2017 року, вирок суду скасовано та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України, а провадження по справі закрито з нереабілітуючих підстав.

У зв`язку з нанесенням йому тілесних ушкоджень відповідачем, він вимушений був витрати кошти на лікування на загальну суму 1550 гривень.

Внаслідок протиправних дій відповідача позивачу було завдано тілесних ушкоджень та зіпсовано майно. Такі протиправні дії принизили позивача, завдали йому моральних страждань, у нього змінився життєвий уклад на тривалий період. Позивач був вимушений лікуватися, терпіти біль, не спав, не хотів їсти.

В зв`язку з цим просив суд стягнути з відповідача 1550 грн матеріальної шкоди та 8000 грн моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив в задоволенні позову відмовити. Вказав, що з матеріалів кримінального провадження йому стало відомо про те, що відповідач з 30.07.2010 року по 07.08.2010 року перебував на лікуванні з діагнозом органічного розладу особистості. Таким чином стани, на які вказує позивач в частині обґрунтування моральної шкоди, утворилися не від удару по голові, а від хронічних хвороб.

21.10.2020 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. В заяві позивач зазначив, що наявність соматичного захворювання не спростовує факту скоєння відносно нього злочину з спричиненням моральних страждань, а навпаки є фактором, який посилює їх інтенсивність та глибину. Разом із тим, вказав, що є психічно здоровою людиною, що підтверджується висновком Київського обласного бюро СМЕ, складеного в липні 2020 року.

Також зазначив, що в зв`язку із наданими відповідачем запереченнями щодо суми моральної шкоди він звернувся до експерта для визначення такої суми. Висновком експерта № 41 від 07.05.2020 року визначено, що моральна шкода ОСОБА_1 була завдана в розмірі 18 мінімальних заробітних плат, яку він просить стягнути. Вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди просив залишити без розгляду.

У відзиві на збільшенні позовні вимоги відповідач просив суд відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що висновки експертів, були складені з порушеннями норм законодавства.

В судове засідання, призначене на 24.03.2021 року, сторони не з`явилися. В попередньому судовому засіданні від 18.03.2021 року після закінчення дослідження матеріалів справи представник відповідача, враховуючи відсутність в спрощеному провадження стадії судових дебатів, заявив клопотання про відкладення розгляду справи для надання йому можливості письмово викласти свою остаточну позицію у справі. Наступне судове засідання прохав проводити за його відсутності. В судовому засіданні від 18.03.2021 року представники позивача проти відкладення розгляду справи не заперечували та просили наступне судове засідання провести за їх відсутності.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що згідно вироку Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.12.2016 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, призначено покарання у виді штрафу в сумі 1700 гривень та від призначеного покарання звільнено у зв`язку із закінченням строків притягнення особи до кримінальної відповідальності (а.с.4-6).

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13.03.2017 року, вищевказаний вирок скасовано та звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

При цьому, суд апеляційної інстанції вказав, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким дана належна оцінка і обставини сварки обвинуваченого та потерпілого на території господарства останнього 01 квітня 2011 року, як і факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, ніким із учасників провадження не оспорюються. Також суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_2 та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.125 КК України.

Таким чином, провадження по справі закрито з нереабілітуючих підстав.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України про судову практику у справах про відшкодування моральної ( немайнової шкоди) від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.»

Враховуючи обставини цієї справи суд погоджується з доводами позивача про те, що внаслідок вчинених відповідачем щодо нього протиправних дій, він зазнав моральних страждань. Судом встановлено, що згідно довідки Комунальної Лубенської ЦМЛ за №01-8/11271 від 07.07.2016 року (а.с.7) гр. ОСОБА_1 з 01.04.2011 року по 11.04.2011 року, після нанесення йому тілесних ушкоджень знаходився на лікуванні у хірургічному відділенні КЦМЛ з діагнозом: ЧМТ, струс головного мозку, забита рана голови. Такі обставини стали наслідком виникнення у нього негативних переживань, порушення сну, емоційної напруги. Суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що протягом тривалого часу він перебував у морально пригніченому стані через переживання стосовно можливих негативних наслідків за своє здоров`я.

Посилання відповідача на те, що такі негативні наслідки не пов`язані зі злочином, а виникли в зв`язку з тим, що з 30.07.2010 року по 07.08.2010 року він перебував на лікуванні з діагнозом органічного розладу особистості судом відхиляються.

Такі обставини спростовуються висновком № 92/к від 16.09.2020 року судово-медичної експертної комісії КЗКОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» (а.с.129-154), відповідно до якого цей діагноз у 2010 році був поставлений ОСОБА_1 помилково. В судовому засіданні за участі обох сторін судом не виявлено істотних порушень норм законодавства при складанні цього висновку, а тому суд відхиляє посилання відповідача на недопустимість цього доказу.

Крім того, допитана в судовому засіданні судовий експерт відділу судово-психіатричної експертизи ДУ ЦПЗМНАМОЗ з цього приводу пояснила, що діагноз потерпілого «органічний розлад особистості» не виключає спричинення моральної шкоди, а може бути оцінений виключно як фактор, який посилює інтенсивність та глибину моральних страждань завданих злочином.

Разом із тим, суд не погоджується з висновками позивача щодо розміру моральної шкоди, який визначений на підставі висновку судово-психіатричної експертизи № 41 від 07.05.2020 року.

Відповідно до позиції ККС ВС, яку він виклав в постанові від 21 травня 2020 року у справі № 202/3076/18 висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, і вказаний вище висновок психологічної експертизи не звільняє суд від необхідності обґрунтувати та вмотивувати своє рішення в частині цивільного позову виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом встановлено, що експертом використано Методику психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди, реєстраційний код 14.1.75.

За допомогою цієї методики моральні страждання були визначені за формулою:

D=d*fv*i*c*(1-fs), де

D - розмір компенсації дійсної моральної шкоди;

d - розмір презюмованої моральної шкоди, що визначається за кількістю мінімальних заробітних плат для різних типів протиправних дій,

fv коефіцієнт ступеню ініціативи та характеру діяльності спричинювача шкоди у виникненні та динаміці ситуації

і - коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого,

с коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу,

fs коефіцієнт ступеню ініціативи та характеру діяльності потерпілого у виникненні та динаміці ситуації, що досліджується.

Особливостями цієї методики є те, що вона ґрунтується на:

а) презумпції моральної шкоди страждань, які повинна відчути «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина;

б) визначення базисного рівня розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю;

в) розробленій шкалі співвідношень розмірів компенсації моральної шкоди на основі співвідношень максимальних санкцій Кримінального кодексу, що передбачають відповідальність за посягання на аналогічні права людини;

г) розробленій формулі, за допомогою якої можна визначити розмір компенсації та яка враховує критерії, що повинен прийняти до уваги суд при вирішенні відповідного питання.

Однак, на думку суду, такий узагальнюючий формальний підхід, який пропонує наведена методика не може бути використана а межах цієї справи, оскільки моральні страждання, про які зазначає позивач, випливають саме з особливості ситуації, яка виникла між сусідами, індивідуальних характеристик позивача та відповідача.

Така методика не дає можливості всебічно вивчити позивача (його цінності, погляди, психологічні особливості тощо), визначити значущі особистісні втрати, якими обґрунтовується факт шкоди, встановити за допомогою експертних оцінок індивідуально-психологічне і соціально-психологічне значення цих втрат для особи, перевести виявлені особистісні втрати в кількісні показники.

Тобто наведений доказ не дає можливості установити умовний грошовий еквівалент для того, щоб нівелювати наслідки психологічної травми позивача та відновити його нормальний стан, на які він посилається.

Наведене підтверджується і тим, що вказаний висновок експерта навіть не дає суду можливості визначитися з періодом, протягом якого позивач зазнавав моральних страждань, а лише наводить її розмір 18 МЗП, не деталізуючи який розмір МЗП підлягає застосуванню, тобто незрозуміло коли такий період розпочався та коли закінчився.

З урахуванням наведеного суд відхиляє наведений доказ, а при визначенні розміру моральної шкоди виходить з первісно визначеного позивачем розміру в сумі 8 000 грн.

На думку суду, такий розмір моральної шкоди відповідає принципам розумності та справедливості.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Враховуючи дані обставини, суд вважає, що маються підстави для залишення позову в частині стягнення матеріальної шкоди без розгляду.

Щодо розподілу судових витрат.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на правову допомогу адвоката, заявлені позивачем, становлять 12000 гривень, а відповідачем 8 000 гривень, вказані витрати підтверджені відповідними договорами.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (позиція ОП КГС ВС, викладена в у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Враховуючи те, що суду до суду не надходили клопотання про зменшення суми правничої допомоги, суд приходить до висновку, що при розподілі судових витрат слід врахувати витрати на правничу допомогу позивача в сумі 12 000 грн та витрати на правничу допомогу відповідача - 8 000 грн.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України вказані витрати повинні бути розподілені пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Остаточно заявлений розмір позовних вимог складає 18 МЗП. Відповідно до пояснень представника позивача МЗП повинне визначатися на час звернення до суду (21.10.2020 року (а.с.113)), тобто в сумі 5 000 грн, а всього 90 000 грн.

Таким чином, витрати на правничу допомогу підлягають розподілу наступним чином:

З відповідача 8000 (сума задоволених вимог) / 90000 (сума заявлених вимог) х 12000 (витрати на правничу допомогу) = 1066 грн 67 коп.

З позивача 82000 (сума вимог, по яким суд відмовив в задоволенні) / 90000 (сума заявлених вимог) х 8000 (витрати на правничу допомогу) = 7288 грн 89 коп.

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати позивача, на якого покладено більшу суму витрат, сплатити різницю відповідачу в сумі 6 222 грн 21 коп., при цьому звільнивши останнього від обов`язку сплачувати призначену частину судових витрат.

Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору пропорційно розміру задоволених вимог. При цьому суд враховує те, що з обвинуваченого не стягується сума судового збору при вирішенні цивільного позову у межах кримінального провадження. Натомість такі винятки не передбачені в межах розгляду справи в порядку цивільного судочинства, про що зазначено в постанові ОП ККС ВС від 23.01.2019 року у справі № 187/291/17.

При розподілі судових витрат суд також враховує те, що під час тривалого судового розгляду справи сторонами не були надані документи, які б свідчили про звільнення від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.4-13, 141, 174-181, 209-250, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8000 (вісім тисяч) грн моральної шкоди.

Позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди в розмірі 1550 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят) гривень залишити без розгляду.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 222 (шість тисяч двісті двадцять дві) грн 21 коп. витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Полтавського апеляційного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду В.М. Даценко