Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" серпня 2021 р.

м. Київ

справа № 755/11286/21

провадження № 2/755/5706/21

Дніпровський районний суд м. Києва в складі: головуючого судді Галагана В.І., за участю секретаря Проценко Н.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить: визнати недійсним Договір дарування квартири від 12.01.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 107, та позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56111789 від 12.01.2021 року 12:6:51, приватний нотаріус Кошель І.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, судові витрати покласти на відповідачів.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що в листопаді 2019 року позивач внаслідок особистої неуважності здійснила помилковий переказ грошових коштів загальним розміром 388 000,00 грн. на рахунок ОСОБА_2 . Жодних договірних чи будь-яких інших правовідносин між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не існувало. Позивач телефоном зв`язувалась з відповідачем ОСОБА_2 та повідомила останню про помилку переказу, але переконати повернути кошти не вдалося. 10.12.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі № 755/18870/20. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у справі № 755/18870/20 позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 388 000,00 грн. 29.03.2021 року приватним виконавцем Артемчуком Т.В. відкрито виконавче провадження ВП №64981067 з примусового виконання виконавчого листа № 755/18870/20, виданого 19.03.2021 року Дніпровським районним судом м. Києва. Під час виконання рішення суду було встановлено, що 12.01.2021 року між дарувальником відповідачем ОСОБА_2 та обдарованою матір`ю відповідачем ОСОБА_3 було укладено Договір дарування квартири, за яким останній було передано у власність квартиру АДРЕСА_1 . Договір дарування було укладено всього через декілька днів після отримання відповідачем ОСОБА_2 копії позовної заяви з додатками і ухвали про відкриття провадження у справі № 755/18870/20, що свідчить про укладення фіктивного Договору дарування задля уникнення негативних наслідків у випадку виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Родинні відносини між відповідачами підтверджено спірним Договором дарування. Після безоплатної передачі у власність матері квартири відповідач ОСОБА_2 продовжує фактично володіти та користуватись квартирою. Викладені факти свідчать про те, що спірний Договір дарування було укладено відповідачами для уникнення сплати боргу та майбутнього виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 коштів. Відповідачі діяли недобросовісно та зловживали правами відносно позивача, яка є кредитором по відношенню до відповідача ОСОБА_2 , оскільки укладено Договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, тому Договір дарування є фіктивним і має бути визнаний недійсним, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

08.07.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, постановлено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику/повідомлення сторін, з огляду на немайновий характер предмета спору. (а.с. 48-51)

08.07.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва за клопотанням представника позивача у порядку забезпечення позову постановлено заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), державним реєстраторам та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). (а.с. 57-59)

04.08.2021 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва письмове клопотання відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін, залишено без задоволення. (а.с. 119-120)

Відповідач ОСОБА_2 скористалась процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечує в повному обсязі, просить у задоволенні позову відмовити з підстав, що містить зміст відзиву, долучений до матеріалів справи. (а.с. 84-87)

Представник позивача ОСОБА_4 скористався процесуальним правом подачі відповіді на відзив відповідача, відповідно до змісту якого представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, що містить зміст позовної заяви. (а.с. 93-96)

Відповідач ОСОБА_3 , отримавши 14 липня 2021 року ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, у встановлений ухвалою суду від 08 липня 2021 строк. (а.с. 61, 62)

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель І.А., отримавши 17 липня 2021 року ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, не скористалась процесуальним правом подачі письмових пояснень по суті позову, у встановлений ухвалою суду від 08 липня 2021 строк. (а.с. 68)

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Судом встановлено, що 02.11.2020 року ОСОБА_1 надіслала на адресу ОСОБА_2 письмову вимог, відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено про помилкове перерахування нею на картковий рахунок ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 388 000,00 грн., які просила повернути протягом семи днів з дня отримання цієї вимоги. (а.с. 9-10, 11, 12)

10.12.2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/18870/20 було відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів. (а.с. 14-15)

За даними повідомлення про вручення поштової кореспонденції ОСОБА_2 06.01.2021 року отримала копію ухвали про відкриття провадження у справі № 755/18870/20 разом із копіями позовної заяви з додатками, про що свідчить підпис ОСОБА_2 , проставлений у поштовому повідомленні. (а.с. 13, 16, 17)

12.01.2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передала у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 у дар ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу КошельІ.А., зареєстровано в реєстрі за № 107, та нотаріусом 12.01.2021 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_3 . (а.с. 25-26, 27)

Відповідно до п. 2, 4 Договору дарування квартири від 12.01.2021 року, відчужувана квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності, оскільки набута в порядку дарування на підставі Договору дарування квартири від 19.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенком В.М. за реєстровим № 2380.

Разом з тим, за даними Договору дарування квартири від 19.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенком В.М. за реєстровим № 2380, квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , передана нею як матір`ю у дар доньці ОСОБА_2 . (а.с. 30-31)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у справі № 755/18870/20, яке набрало законної сили, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 388 000,00 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 880,00 грн. (а.с. 18-21)

Так, відповідно до змісту рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у справі № 755/18870/20, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки між сторонами будь-яких договорів щодо надання послуг або виконання робіт не укладалось, та відповідачем не були спростовані належними і достатніми доказами у справі доводи викладені в позовній заяві.

29.03.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Київ Артемчуком Т.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64981067 з примусового виконання виконавчого листа № 755/18870/20, виданого Дніпровським районним судом м. Києва від 19.03.2021 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 388 000,00 грн.; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 880,00 грн. (а.с. 23-24)

За даними Довідок про реєстрацію місця проживання від 08.07.2021 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 - з 03.02.2006 року по теперішній час. (а.с. 46, 47)

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно правового висновку Великої палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 (а.с. 69-71), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до частини другої статті 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду справи Верховний Суд у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17 (а.с. 72-74) врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду у Постанові від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням положення ч. 1 ст. 417 ЦПК України, суд приймає до уваги правові висновки, що містять Постанова великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16 та Постанова Верховного Суду від 24.07.2019 року у справі № 405/1820/17, що мають преюдиційне значення в розрізі даного спору.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним Договір дарування квартири від 12.01.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 107, та позивач просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56111789 від 12.01.2021 року 12:6:51, приватний нотаріус Кошель І.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, оскільки дії відповідачів під час укладення цих договорів спрямовані не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів за рішенням суду.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись законодавством, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним Договору дарування квартири від 12.01.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 107, - оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 уклала спірний Договір та відчужила єдине належне їй на праві особистої приватної власності майно після отримання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі та позову про стягнення з неї заборгованості у справі № 755/18870/20, майно відчужене на користь близького родича-матері ОСОБА_3 на підставі безвідплатного договору дарування, відповідач ОСОБА_2 продовжує користуватись цим майном після його відчуження, та у відповідача ОСОБА_2 після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором - позивачем ОСОБА_1 . Таким чином, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяла недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника за рішенням суду від 01.02.2021 року у справі № 755/18870/20.

Таким чином, досліджуваний спірний Договір дарування є фіктивним правочином, який характеризуються тим, що сторони вчинили такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тому суд вважає, що така протизаконна ціль, як укладення відповідачем ОСОБА_2 договору дарування майна зі своїм родичем-матір`ю, відповідачем ОСОБА_3 , з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу перед позивачем, свідчить, що правова мета йього Договору є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і визнається судом недійсним, - що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16.

В частині позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 56111789 від 12.01.2021 року 12:6:51, приватний нотаріус Кошель І.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року справа № 367/2022/15-ц звернула увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18).

Таким чином, в розрізі даного спору, належним способом захисту права або інтересу позивача є скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, а саме реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 40082070 від 12.01.2021 року, яку було відчужено за спірним Договором дарування квартири від 12.01.2021 року, що визнано недійсним на підставі ухвалення даного рішення суду.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з урахуванням часткового задоволення позову, що містить дві вимоги немайнового характеру, та задоволення заяви про забезпечення позову, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 816,00 грн. (908,00+420,40+420,40), тобто по 908,00 грн. з кожного відповідача.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Підсумовуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року по справі № 755/9215-15.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом встановлено, що 27.04.2020 року ОСОБА_1 уклала з Адвокатським бюро «Олександра Курінського» Договір про надання правової (правничої) допомоги № 16/2020, відповідно до умов якого за дорученням та в інтересах клієнта бюро бере на себе зобов`язання надати правову (правничу) допомогу, обсяг якої наведений у Додатку № 1 до Договору та є його невід`ємною частиною, та інші супутні послуги, а клієнт зобов`язалась оплатити надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим Договором. (а.с. 100-104)

Відповідно до п. 3.1 Договору, надання правової допомоги за Договором оплачується клієнтом в залежності від обсягу часу, який було витрачено адвокатом бюро для надання послуг. Вартість послуг для надання правової допомоги зазначена в Додатку № 2 до Договору, який є невід`ємною частиною. (а.с. 105)

Згідно Акту виконаних робіт № 000170 від 21.07.2021 року, який підписано Адвокатським бюро «Олександра Курінського» та ОСОБА_1 , містить перелік робіт, наданих адвокатом в межах розгляду даної справи, на суму 14 550,33 грн. (а.с. 107)

Відповідно до квитанції № 0.0..1 від 21.07.2021 року ОСОБА_1 здійснено оплату на рахунок Адвокатського бюро «Олександра Курінського» витрат на правничу допомогу на суму 14 550,33 грн. (а.с. 109)

Надавши оцінку вищенаведеним документам, перевіривши перелік та обсяг виконаних адвокатом робіт для підготовки матеріалів доказової бази по даній справі, ураховуючи розмір витрат на оплату послуг адвоката, який є співмірним із складністю даної справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторони, суд визнає доведеними витрати позивача ОСОБА_1 , понесені нею на правничу допомогу, у розмірі 14 550,33 грн., та ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 10 912,75 грн., тобто по 5 456,38 грн. з кожного відповідача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 6, 11, 13, 202, 203, 215, 217, 234, 717-719, 722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кошель Ірина Анатоліївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності, - задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір дарування квартири від 12.01.2021 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошель І.А. та зареєстрований в реєстрі за № 107.

Скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 40082070 від 12.01.2021 року.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 456,38 грн., а всього на загальну суму 6 364 (шість тисяч триста шістдесят чотири) гривні 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 456,38 грн., а всього на загальну суму 6 364 (шість тисяч триста шістдесят чотири) гривні 38 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 04 серпня 2021 року.

Суддя: В.І. Галаган