КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/824/1451/2021 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Коцюрба О.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коцюрби О.П.,

суддів - Білич І.М., Слюсар Т.А.,

при секретарі - Перебитюку А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Студзінського М.А., звернулась в Святошинський районний суд міста Києва із вказаним позовом в якому просила визнати удаваним правочином договір дарування 3/5 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , укладений 07.09.2000 року, між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_1 (Обдарований), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Громовою О.П. та зареєстрованого за № 3203, так як вважає що сторони насправді уклали договір купівлі-продажу, визнати 2/5 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право приватної власності на 1/5 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вказане нерухоме майно було придбане за час сумісного проживання у шлюбі із ОСОБА_1 в період з 19 березня 1988 року по 10 липня 2007 року, а тому воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між ними з врахуванням тієї обставини, що 16 жовтня 2000 року за договором дарування ОСОБА_1 подарував 1/5 частину вказаного житлового будинку своїй дочці ОСОБА_5 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя, яким є 2/5 частин будинку АДРЕСА_1 , що набуто ОСОБА_1 (ІПН не відомий, місце проживання: АДРЕСА_2 ) за угодою, укладеною 07 вересня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.09.2000 року за реєстровим № 3203, яка визнана рішенням Святошинського районного суду м. Києва 08.06.2004 року договором купівлі-продажу (справа № 2-306/04, 22956/04), визнано за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) право власності на 1/5 частину будинку АДРЕСА_1 , позбавлено ОСОБА_1 права власності на цю частку.

Не погоджуючись з рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, зазначив, що рішення суду першої інстанції ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що Святошинський районний суд міста Києва при розгляді справи суд не врахував те, що відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2004 року угоду укладену 07 вересня 2000 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 відносно 3/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 визнано договором купівлі-продажу і за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказане рішення суду набрало законної сили і є чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення

Також, зазначив, що суд першої інстанції не надав оцінки іншому рішенню Святошинського районного суду м. Києва від 14 серпня 2002 року у справі № 2-1642, в якому було встановлено, що ОСОБА_1 купив спірне домоволодіння у ОСОБА_4 , сплативши йому 12 000 доларів США.

Крім того, вказує, що суд, позбавивши ОСОБА_1 права власності на 1/5 частку домоволодіння, порушив норми процесуального права, вийшовши за межі позовних вимог, самостійно змінив предмет позову

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги вважає надуманими, такими, що не відповідають обставинам справи і вимогам законодавства та звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що Святошинський районний суд міста Києва зробив правильні висновки щодо того, що 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 були придбані під час проживання позивача і відповідача у зареєстрованому шлюбі, а тому, в разі поділу майна подружжя згідно ч.1 ст. 28 КПШС України та ч.1 ст.70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обгрунтованість судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення судового рішення без змін з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 в період з 19 березня 1988 року по 10 липня 2007 року проживали у зареєстрованому шлюбі.

07 вересня 2000 року між ОСОБА_4 ( Дарувальник ) і ОСОБА_1 (Обдарований) було укладено договір дарування 3/5 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстром № 3203.

В подальшому, 16 жовтня 2000 року ОСОБА_1 подарував 1/5 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 дочці ОСОБА_5 . Спору між сторонами з приводу поділу цієї частки у сторін немає.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 червня 2004 року, угоду, укладену 07.09.2000 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 відносно 3/5 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.09.2000 року за реєстром № 3203 - визнано договором купівлі-продажу та визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (справа № 2-306/04р., № 2-956/04р.).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що 2/5 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 придбано 07 вересня 2000 року на ім`я ОСОБА_1 в період сумісного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, тому це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і при поділі майна подружжя частки дружини та чоловіка є рівними.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України суд врахував обставини встановлені у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 08.06.2004 року у справі № 2-306/04р., № 2-956/04р.

Колегія суддів погоджується із такими висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Вирішуючи питання про законність і обгрунтованість судового рішення з врахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції до спірних правовідносин в частині визначення правового режиму спірного майнапомилково не застосував норми КпШС України, який діяв до січня 2004 року і застосував положення СК України, що набрав чинності з 01 січня 2004 року у питанні щодо поділу вказаного майна.

Спірні правовідносини між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виникли під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції 1963 року, Закону України «Про власність» та ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Так, згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно із статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 60 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Положення СК України, які застосував суд першої інстанції, кореспондуються з нормами КпШС України.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ - під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Встановивши, що договір дарування, укладений 07 вересня 2000 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 відносно 3/5 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 07.09.2000 року за реєстром № 3203 є удаваним правочином (рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08.06.2004 року у справі № 2-306/04р. № 2-956/04р.), сторони насправді уклали договір купівлі-продажу, що вказане майно набуте подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_1 за час шлюбу, суд прийшов до законного і обґрунтованого висновку, що спірне майно - 2/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1 підлягає поділу між подружжям в рівних частках, тобто по 1/5 частині житлового будинку АДРЕСА_1 за кожним.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08.06.2004 року за ОСОБА_1 визнано право особистої приватної власності на 2/5 частин житлового будинку АДРЕСА_1 і те, що воно набрало законної сили і є чинним на час ухвалення оскаржуваного рішення, а також те, що суд не надав оцінки рішенню Святошинського районного суду міста Києва від 14.08.2002 року у справі 2-1642, підлягають відхиленню із таких підстав.

За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що суд першої інстанції при розгляді та ухваленні рішення у даній справі врахував рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08.06.2004 року у справі № 2-306/04р. № 2-956/04р. так і рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14.08.2002 року у справі 2-1642.

Так, у мотивувальній частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08.06.2004 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про примусове виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно у вигляді частин домоволодіння з відповідною частиною будівель, споруд міститься посилання на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14.08.2002 року, яким, договір дарування укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 07.09.2000 року щодо 3/5 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 визнано недійсним на підставі ст. 58 ЦК України ( в редакції 1963 року, чинній на час укладення правочину), при цьому, судом встановлено, що сторони уклали удавану угоду-дарування 3/5 частини житлового будинку, маючи за мету приховати договір купівлі-продажу спірного майна.

Далі по тексту мотивувальної частини цього рішення суд вказав: «на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є власником спірної частини жилого будинку на підставі прихованої угоди - договору купівлі-продажу, який укладено між сторонами 07.09.2000 року, а тому зустрічні вимоги слід задовольнити.»

Отже, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08.06.2004 року у справі № 2-306/04р, № 2-956/04р, не містить висновку про те, що набуте 07.09.2000 року за удаваним договором дарування майно - 3/5 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Підлягають відхиленню і доводи апеляційної скарги на те, що Святошинський районний суд міста Києва при ухваленні у справі рішення, не надав оцінки рішенню Святошинського районного суду міста Києва від 14.08.2002 року у справі № 2-1642, яким встановлено, що за удаваною угодою - договором дарування від 07.09.2000 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 12 000 доларів США за 3/5 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд по АДРЕСА_1 виходячи з наступного.

Так, дійсно у мотивувальній частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14.08.2002 року (а.с.22-23) зазначена вказана обставина, проте суд не встановлював, що ці грошові кошти 12 000 доларів США відповідно до ст. 24 КпШС України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) є роздільним майном подружжя, а саме особистими коштами ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок щодо статті 60 СК України в якій закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач ОСОБА_1 в установленому законом порядку не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Аналізуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог ст. 13 ЦПК України, яка регулює диспозитивність цивільного судочинства та виходячи із предмету позовних вимог про поділ спільного майна подружжя, на підставі доказів, поданих учасниками справи, вважає, що Святошинський районний суд міста Києва прийшов до законного і обгрунтованого висновку про підставність позовних вимог і в порядку поділу майна подружжя визнав 2/5 частини спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за позивачем - право власності на 1/5 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 , зазначивши у резолютивній частині рішення про позбавлення ОСОБА_1 права власності на цю частку, тобто 1/5 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 , що не можна вважати виходом за межі позовних вимог, самостійною зміною судом предмету позовних вимог, оскільки частки кожного із подружжя у праві власності на це нерухоме майно є рівними - по 1/5 частині.

Інші доводи апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції норм процесуального права - вихід за межі позовних вимог, самостійна зміна судом предмету позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_1 права власності на 1/5 частку спірного нерухомого майна, незаконність і необґрунтованість рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року, його ухвалення з грубим порушенням норм матеріального і процесуального законодавстваколегією суддів до уваги не приймаються так як вони є необґрунтованими.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П. Коцюрба

Судді: І.М. Білич

Т.А.Слюсар