Ухвала

05 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 523/17289/15-ц

провадження № 61-12219ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня

2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області, Одеської місцевої прокуратури №4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених позовних вимог та ухвалених судових рішень

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області, Одеської місцевої прокуратури №4 про визнання незаконними дій, відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.

Позов мотивувала посилаючись на те, що Суворовським відділом поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області здійснювалось досудове розслідування кримінальних проваджень за №90005191 та №0000453 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 30 січня 2013 року задоволені клопотання слідчого Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області про надання дозволу на проведення обшуку у належній їй квартирах:

АДРЕСА_1 ; № 275 будинку АДРЕСА_2 ; №132 будинку АДРЕСА_3 ; №17 будинку

АДРЕСА_4 .

Вважає зазначені ухвали незаконними, оскільки вона не була підозрюваною у кримінальному провадженні, як це зазначено в указаних ухвалах, повідомлення про підозру їй не вручалося, дії органів досудового розслідування направлені на блокування її господарської діяльності як суб`єкта підприємницької діяльності. Навмисно затягуючи терміни досудового розслідування, не повідомляючи їй про підозру, орган досудового розслідування продовжує незаконно утримувати частину майна, яке було вилучено в ході обшуків, проведених 01, 02 лютого

2013 року.

Ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 03 червня 2014 року, від

14 жовтня 2014 року, від 30 січня 2015 року, від 26 травня 2015 року визнано неправомірною бездіяльність начальника Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області щодо неповернення тимчасово вилученого майна, зобов`язано негайно повернути їй та її довіреним особам тимчасово вилучене майно в рамках кримінального провадження № 0000453.

Незважаючи на наявність судових рішень про повернення тимчасово вилученого майна, до теперішнього часу частина належного їй майна не повернута.

Незаконні дії органу досудового розслідування Суворовського відділу поліції

м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області і прокуратури Суворовського району м. Одеси здійснювалися, як в формі активних дій (постанови про порушення кримінального провадження, клопотання про вилучення майна, проведення двох обшуків з вилученням майна - 01 лютого

2013 року, 30 грудня 2013 року в рамках кримінального провадження №0000453), так і у формі бездіяльності (невиконання процесуальних дій, які вони зобов`язані були виконати, виходячи з покладених на них обов`язків, а саме, затягування термінів досудового розслідування кримінального провадження, не повідомлення про підозру, ігнорування доказів, відмови в допиті в режимі відеоконференції, невиконання рішень слідчих суддів про повернення майна, навмисного позбавлення права на захист).

У результаті зазначених незаконних дій та бездіяльності органу досудового розслідування їй нанесені матеріальні збитки, що складаються з реальних збитків, а саме вартості майна, вилученого органами досудового розслідування в ході обшуків, проведених 01 лютого 2013 року та 02 лютого 2013 року, яке досі не повернуто їх власнику, витрат на юридичну допомогу, надану в рамках кримінального провадження № 0000453, упущеної вигоди, а також завдано моральну шкоду.

Посилаючись на наведене, просила:

- визнати незаконними дії Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області та прокуратури Суворовського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №0000453;

- стягнути з Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області та прокуратури Суворовського району м. Одеси матеріальний збиток, завданий незаконними діями органу досудового слідства і прокуратури Суворовського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №0000453 в частині: не повернутого обладнання, вартість якого складає 3 308 557,44 грн; упущеної вигоди у розмірі 760 362,00 грн; грошових коштів, витрачених на юридичну допомогу в розмірі 12 180,00 грн та адвокатську допомогу американської компанії «Root law group» в розмірі 115 000,00 грн. На відшкодування моральної шкоди стягнути

500 000,00 грн

- стягнути з Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області та прокуратури Суворовського району м. Одеси матеріальний збиток, завданий незаконними діями органу досудового слідства і прокуратури Суворовського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №900005191 в частині: витрат, пов`язаних з перекладом документів в розмірі 26 266,00 грн; матеріального збитку у розмірі 576 080,00 грн; грошових коштів, повернутих абонентом, на суму 44 746,00 грн; упущеної вигоди, завданої суб`єктам підприємницької діяльності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка в сукупності складає

11 763 720,00 грн; матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в розмірі 1 500 000,00 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконними дій Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області та прокуратури Суворовського району м. Одеси в рамках кримінального провадження №0000453, закрито.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27 травня

2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані посиланням на те, що позивачка пов`язує своє право на відшкодування майнової та моральної шкоди із встановленою постановами та ухвалами слідчих суддів бездіяльністю слідчих щодо повернення тимчасово вилученого у неї майна, однак зазначені рішення не є тими рішеннями, за наслідками яких виникає право на відшкодування шкоди, передбаченої статтею 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Підстав для відшкодування завданої ОСОБА_1 майнової та моральної шкоди відповідно до положень статей 23, 1167, 1173 ЦК України, позивач не довела, у зв`язку із чим суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня

2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року.

До касаційної скарги додано клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, мотивоване тим, що повний текст оскаржуваної постанови апеляційного суду заявник отримала 25 червня 2021 року, що підтверджується оригіналом конверту з апеляційного суду, з проставленим поштовим штемпелем та штрихкодовим ідентифікатором.

За змістом частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Ураховуючи, що наведені заявником причини пропуску строку на касаційне оскарження є поважними, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження підлягає задоволенню, а строк поновленню.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

У касаційній скарзі, заявниця посилається на не урахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05 грудня

2018 року у справі № 803/980/17, від 12 грудня 2018 року у справі

№ 399/142/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19.

Перевіривши наведені заявницею підстави для відкриття касаційного провадження у справі Верховний Суд вважає їх необгрунтованими, з огляду на таке.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі

№ 803/980/17 та від 12 грудня 2018 року у справі № 399/142/16-ц, викладено правовий висновок щодо цивільної юрисдикції спору про компенсацію втрачених органом досудового розслідування речей. Зокрема у справі № 803/980/17 Велика Палата Верховного суду виклала правовий висновок про те, що вимоги про повернення органами досудового розслідування грошових коштів, документів, речей, вилучених речей як речових доказів не стосуються перевірки законності рішень, дій чи бездіяльності таких органів, прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних повноважень, що унеможливлює розгляд цієї справи у порядку адміністративного судочинства. Такі вимоги мають розглядатися за правилами, установленими КПК України для вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень. Вимоги про повернення органами досудового розслідування грошових коштів, документів, речей, вилучених речей як речових доказів не стосуються перевірки законності рішень, дій чи бездіяльності таких органів, прийнятих або вчинених ним під час здійснення владних повноважень, мають розглядатися за правилами, установленими Кримінальним процесуальним кодексом України для вирішення питань, пов`язаних з виконанням судових рішень. Вимоги позивача стосовно компенсації за втрачені речі мають розглядатися в порядку цивільного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі

№ 399/142/16-ц зазначено, що вимога про зобов`язання повернути вилучені в межах кримінального провадження речові докази, що фактично спрямована на зобов`язання у судовому порядку виконати вирок у відповідній частині, не може бути самостійним предметом судового розгляду.

У разі заявлення за правилами цивільного, господарського чи адміністративного судочинства вимоги про повернення речових доказів, доля яких була вирішена судом відповідно до КПК України, суди повинні відмовляти у відкритті провадження у справі, а якщо воно було відкрите, - постановляти ухвалу про його закриття.

Таким чином наведені у вказаних справах висновки Великої Палати Верховного Суду не стосуються вирішення спору по суті, а обставини встановлені судами у вказаних постановах та у справі у якій подано касаційну скаргу є різними.

Посилання заявниці на не урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 23 грудня

2020 року у справі № 484/2781/19 є неспроможними, оскільки вони ухвалені у правовідносинах, які не є подібними правовідносинам у справі, у якій подано касаційну скаргу.

Так, предметом спору у справі № 464/3789/17 були вимоги про визнання протиправними дій Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові щодо складання актів перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, протоколів про адміністративне правопорушення, скасування припису та постанов, відшкодування моральної шкоди, а у справі № 484/2781/19 предметом позову була вимога про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли у подібних правовідносинах, необхідно розуміти, зокрема такі де аналогічними є предмет спору, підстави, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а отже однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях судів касаційної інстанції визначається з урахуванням кожної конкретної справи, тоді як у наведених заявником справах відмінні обставини справи та матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Посилання на інші підстави для відкриття касаційного провадження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, касаційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів попередніх інстанцій лише в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження. За відсутності належного обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, Верховний Суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити підстави касаційного оскарження та вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 належно не обґрунтувала зазначених у касаційній скарзі підстав для відкриття касаційного провадження, касаційна скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 4, 5, 185, 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року та постанови Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 травня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Суворовського відділу поліції м. Одеси Головного Управління Національної поліції України в Одеській області, Одеської місцевої прокуратури №4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Г. І. Усик