КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 754/7207/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1218/2021
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 березня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Лісовської О.В. в м. Київ 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позов мотивувала тим, що є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , у спірному житлі зареєстровані відповідачі, а саме син ОСОБА_2 та малолітні онуки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Відповідач ОСОБА_2 не проживає за адресою спірного житла з 2011 року в зв`язку з тим, що виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, відповідач ОСОБА_4 не проживає за адресою спірного житла з 2011 року (з народження), відповідач ОСОБА_3 - з 2018 року (з народження), на даний час місце проживання відповідачів невідоме. Реєстрація відповідачів у спірному житлі позбавляє позивача як власника житла можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі і вона вимушена нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих у спірному житлі осіб, включаючи відповідачів. Вважає, що задоволення позову не завдасть шкоди інтересам відповідачів, оскільки вони добровільно залишили спірне житло та мешкають фактично за іншою адресою, не вчиняють жодних дій, які б свідчили про їх бажання здійснити вселення у спірне житлове приміщення.

Просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 , у частині позовних вимог позивача про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням ОСОБА_2 та малолітню ОСОБА_3 , відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на наявність підстав для скасування рішення, передбачених ст. 376 ЦПК України, просила скасувати рішення суду першої інстанції від 17 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є власниками спірного житлового приміщення, а лише зареєстровані у ньому, при цьому інформація про зареєстрованих осіб міститься в єдиному державному демографічному реєстрі, до якого суд має особистий доступ.

Зазначала, що з акту про непроживання, підписаного мешканцями будинку, де знаходиться спірне житло, тобто незацікавленими особами, які постійно проживають поруч, вбачається, що ОСОБА_2 протягом 9 років не проживає в житловому приміщенні спірної квартири, виїхавши на постійне місце проживання до іншого приміщення.

Вказувала, що ОСОБА_3 ніколи з дня свого народження не проживала за адресою спірного житла, що також засвідчено у тому ж акті про непроживання, крім того, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, які своїм вольовим рішенням визначають, де проживатиме дитина. Таким чином, якщо батько як законний представник дитини вирішив, що вони не будуть проживати за адресою реєстрації, то до досягнення дитиною десятирічного віку таке рішення буде спільним для батька і дитини.

Зазначала, що про поважність причин відсутності відповідача у спірному житлі не обізнана, оскільки вони не підтримують з нею зв`язку, тобто даний факт в цілому не може бути ані доведений, ані спростований позивачем з огляду на те, що в неї немає інформації про обставини життя відповідачів, вона не зобов`язана знати, де проживає ОСОБА_2 .

Вважала, що судом не врахована та обставина, що маючи доступ до житлового приміщення, ОСОБА_2 добровільно тривалий час не проживає в спірному житлі і не виявляє бажання в ньому проживати, хоча ніяких перешкод у реалізації ним права проживання в спірному житлі позивач не чинить.

Вказувала, що факт відсутності домовленості щодо збереження за відповідачами спірного житлового приміщення за умови їх непроживання в ньому позивачем не може бути ні підтверджений, ні спростований, оскільки ніякі документи щодо збереження за відповідачем житлового приміщення при його тривалій відсутності між ними не укладалося, домовленостей щодо збереження житлового приміщення не було а відповідачі просто вирішили проживати за іншою адресою, невідомою позивачу.

Посилалася на постанову Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу УРСР», Правові позиції Верховного Суду України від 01 грудня 1997 року, ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР, ч. 2 ст. 29 ЦК України.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив із визнання позовних вимог ОСОБА_5 як представника малолітньої ОСОБА_4 та ч. 1 ст. 82 ЦПК України щодо обставин, які визнаються учасниками справи і не підлягають доказуванню.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в частині вимог до ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту непроживання відповідачів у спірному жилому приміщенні без поважних причин позивачем надано не було, крім того, малолітня дитина ОСОБА_3 самостійно не має можливості визначитися щодо свого місця проживання і у суду відсутні будь-які відомості щодо забезпечення дитини іншим придатним для проживання житлом.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 жовтня 1999 року (а. с. 9).

На а. с. 10 знаходиться акт про непроживання, складений 03 червня 2020 року особами, зазначеними як мешканці будинку АДРЕСА_1, квартири АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 про те, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 , з лютого 2011 року і до сьогоднішнього дня; ОСОБА_4 не проживає за цією адресою з серпня 2011 року (з дати народження) і до сьогоднішнього дня; ОСОБА_3 не проживає за цією адресою з липня 2018 року (з дати народження) і до сьогоднішнього дня; підписи мешканців підтверджено начальником ЖЕД-316 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання осіб, в тому числі неповнолітньої ОСОБА_3 та її законного представника ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. 107 ЖК України, ст. 405 ЦК України, позивач посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до іншого помешкання, відповідач ОСОБА_3 взагалі ніколи не проживала у квартирі, а наявність реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу у реалізації прав, пов`язаних з користуванням житлом, і спричиняє додаткові витрати по сплаті комунальних послуг.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У той же час згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Посилання в апеляційній скарзі на необхідність застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР за аналогію закону, яка регулює схожі відносини, оскільки відповідачі добровільно залишили спірну квартиру і обрали собі інше місце проживання, не ґрунтуються на вимогах закону.

Частина 2 ст. 107 ЖК УРСР регулює відносини щодо втрати права користування жилим приміщенням у разі вибуття наймача чи члена його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення.

Тобто, дана норма врегульовує права та обов`язки виключно наймача щодо користування жилим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду.

В даному випадку позивач не є наймачем, а відповідачі не є членами сім`ї наймача у спірній квартирі, що виключає можливість застосування даної норми при вирішенні спору.

Також відсутні і підстави для застосування аналогії закону, оскільки згідно ч.9 ст.10 ЦПК України таке можливо виключно у випадку неврегульованості законом спірних відносин, що в даному випадку не встановлено. Спірні відносини врегульовано ЦК України щодо захисту права власності, в тому числі і нормою ст. 405 ЦК України.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються посилання позивача в апеляційній скарзі на п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» та п. 53 «Правових позицій, висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» Судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України від 01 грудня 1997 року.

Аналогічні роз`яснення викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно якого члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У разі відсутності особи понад один рік при розгляді позову про визнання її такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Разом із тим, позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачі були відсутні у спірній квартирі понад один рік без поважних причин.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

З огляду на правовідносини, з яких випливає даний спір, а саме права відповідачів на зайняття спірного житлового приміщення, сам по собі акт про непроживання, підписаний від імені мешканців інших квартир в цьому ж будинку, наданий позивачем в якості єдиного доказу непроживання відповідачів в спірній квартирі понад один рік, не можна вважати достовірним і достатнім доказом для визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Апеляційний суд враховує, що клопотань про виклик осіб, за участі яких складено даний акт, для допиту їх як свідків позивачем в суді першої інстанції не заявлялось.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що про поважність причин відсутності відповідача у спірному житлі вона не обізнана, оскільки не підтримує з ним зв`язку, і що відповідачі просто вирішили проживати окремо за іншою адресою, наведених обставин не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що батьки своїм вольовим рішенням визначають, де проживатиме дитина, і таке їх рішення є спільним для батька і дитини, відхиляються апеляційним судом, оскільки через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом, на що обґрунтовано вказав в рішенні суд першої інстанції.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18).

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_2 , який також діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3 , не брав особистої участі в розгляді справи, і незважаючи на вжиті судом заходи щодо виклику його в судове засідання, не з`явився і пояснень щодо поважності причин відсутності у спірній квартирі не надав.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Так, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Апеляційний суд вважає, що у справі, яка переглядається, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача на квартиру та право користування цією квартирою відповідачами, які зареєстровані у цьому будинку, відомостей щодо наявності у них іншого житла матеріали справи не містять. Крім цього, позивачем не було доведено факт відсутності відповідачів у спірному житловому будинку більше одного року без поважних причин.

Таким чином, у справі, що переглядається, інтереси позивача, як власника житла, не перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого не припинилися правові підстави користування чужим майном.

Апеляційний суд враховує, що матеріали справи взагалі не містять доказів реєстрації місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 .

В позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не заявлялося клопотань про витребування відповідних доказів.

Отже, в частині позовних вимог до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов є недоведеним.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильних по суті та обґрунтованих висновків про безпідставність позовних вимог щодо визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

З урахуванням недоведеності позову апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідач ОСОБА_3 ніколи не проживала у спірній квартирі, і що факт реєстрації відповідачів в спірному житлі позбавляє позивача як власника можливості здійснювати право користування і розпорядження житлом в повному обсязі і змушує її нести витрати щодо сплати комунальних послуг з розрахунку на всіх зареєстрованих осіб.

Апеляційний суд також враховує, що третьою особою Службою у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації під час розгляду справи судом першої інстанції згоди на задоволення позовних вимог не висловлено.

Решта доводів апеляційної скарги, зокрема що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки наведеним нею обставинам, а саме, що відповідач не є співвласником спірного житла, тривалий час не проживає в спірному житлі і не виявляє бажання в ньому проживати, добровільно обрав собі інше постійне місце проживання, а також про те, що батьки як законні представники визначають місце проживання дитини, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи і спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення.

Доводів щодо рішення суду в частині задоволених позовних вимог позивачем не наведено.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 березня 2021 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.