Ухвала

03 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 553/1802/18

провадження № 61-12416ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 21 квітня 2021 року

та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є матір`ю неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком - ОСОБА_4 , громадянин Франції. ОСОБА_1 тривалий час проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю без офіційної реєстрації шлюбу. Сімейне життя у сторін не склалося. Дитина проживає разом з позивачем.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Полтави

від 02 травня 2018 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня звернення до суду 24 листопада 2017 року

та до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 05 червня 2018 року.

На виконання вказаного заочного рішення видано виконавчий лист та пред`явлено його до виконання.

На виконанні у Подільському відділі державної виконавчої служби міста Полтави Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Подільський ВДВС міста Полтави ГТУЮ у Полтавській області) перебуває виконавче провадження № 56575078 з виконання виконавчого листа № 553/3079/17 від 06 червня 2018 року, виданого Ленінським районним судом міста Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щомісячно ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 листопада 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Також позивач вказувала, що матеріальний стан відповідача ОСОБА_2 покращився, зокрема, тому, що останній придбав нерухоме майно, яке знаходиться в Подільському районі міста Полтави та отримує дохід від надання ним в оренду нерухомого майна. Також позивач зазначала, що вона щомісячно значні кошти витрачає на утримання спільного з відповідачем сина ОСОБА_3 , на сьогодні розмір аліментів, які стягуються на утримання сина, складає близько 2 700 грн.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 просила суд:

- змінити розмір аліментів, стягуваних за заочним рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 02 травня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ј частини від усіх видів доходів (заробітку) відповідача на 15 000 грн щомісяця;

- стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти

на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 15 000 грн щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили

і до повноліття дитини.

Рішенням Ленінського районного суду міста Полтави від 21 квітня

2021 року (у складі судді Новака Ю. Д.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2021 року

(у складі колегії суддів: Карпушина Г. Л., Обідної О. І., Хіль Л. М.) рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 21 квітня 2021 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами зміни матеріального або сімейного стану, поліпшення здоров`я платника або погіршення одержувача аліментів,

що могло бути підставою для зміни визначеного розміру аліментів, а тому відсутні підстави для зміни розміру аліментів на утримання дитини, визначеного рішенням Ленінського районного суду міста Полтави

від 03 травня 2018 року шляхом збільшення їх розміру та способу стягнення.

23 липня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 21 квітня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2021 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 8 частини статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року

у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала,

що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду

на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень

resjudicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Пунктом 3 частини першої статті 176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Предметом позову у цій справі є зміна способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину, тобто ціна позову становить

90 000 грн (15 000 грн х 6 міс.), яка станом на 01 січня 2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270 грн х 100 = 227 000 грн).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитись з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином

(рішення у справі «Зубац проти Хорватії», заява № 40160/1, від 05 квітня 2018 року).

Отже, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, відноситься до категорії малозначних в силу вимог процесуального закону, які відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

При цьому, Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, доводи касаційної скарги, а також значення справи для сторін і суспільства, практику розгляду справ з даної категорії.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а саме стосується принципу верховенства права, який зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (рішення у справі «Броньовський проти Польщі», від 22 червня 2004 року, заява № 31443/96); засобів юридичного захисту, які є ефективними тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (рішення у справі «Мельник проти України», від 28 березня

2006 року, заява № 72286/01).

Разом з тим, при ухваленні оскаржуваних судових рішень та рішення про стягнення аліментів, судами не було застосовано норми Конвенції про міжнародне стягнення аліментів на дітей та інших видів сімейного утримання.

Посилаючись на наявність зазначених обставин, заявником не обґрунтовано, у чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, а сама по собі вказівка про це в касаційній скарзі не свідчить про те, що є підстави для розгляду справи по суті в суді касаційної інстанції.

Стосовно виняткового значення справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначено, що дана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки, в першу чергу, стосується забезпечення прав та законних інтересів дитини, батько якої ухиляється від виконання судового рішення про стягнення з нього аліментів.

Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що наведені заявником обставини не дають підстав для висновку про те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки посилання в касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями, та зводяться до переоцінки доказів, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості.

При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії»).

Також, Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України», у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

Отже, за прецедентною практикою Європейський суд з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R(95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню,

у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Полтавського апеляційного суду від 06 липня

2021 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

З наведених обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду міста Полтави від 21 квітня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 06 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення та розмір аліментів на неповнолітню дитину, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук