Справа № 128/775/21
Провадження № 22-ц/801/1695/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2021 рокуСправа № 128/775/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Рибчинського В. П., Сала Т. Б.,

за участі секретаря Ліннік Я. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання неправомірною оцінки вартості нерухомого майна у зведеному виконавчому провадженні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області про відмову у забезпеченні позову, постановлену у цій справі 23 червня 2021 року у м. Вінниці суддею цього суду Саєнко О. Б.,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького районного відділу державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі Вінницький районний відділ ДВС) треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання неправомірною оцінки вартості нерухомого майна у зведеному виконавчому провадженні, мотивуючи його тим, що позивач є стягувачем у зведеному виконавчому провадженні № 62825144 про стягнення з боржника ОСОБА_6 на користь фізичних осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та держави грошових коштів на загальну суму 24 915 796,97 грн.

01 вересня 2020 року була винесена постанова державного виконавця про призначення суб`єкта оціночної діяльності для участі у виконавчому провадженні Вінницького відділення КНІСЕ.

28 січня 2021 року експертом Вінницького відділення КНДІСЕ Козаком О.М. було складено висновок №6270-6276/20-21, за яким комплекс об`єктів нерухомого майна для автотехобслуговуання (адміністративно-складські приміщенні з гаражами та земельні ділянки), що знаходяться за адресою: с. Лисогора, Вінницької області, Вінницької області та належить боржнику був оцінений за ціною 14 354 375 грн., з яким він не згодний, оскільки вважає, що визначена сума нерухомого майна є завищеною.

Позивач просив суд визнати неправомірною прийняту Вінницьким районним відділом ДВС, як замовником, та виконану суб`єктом оціночної діяльності експертом Вінницького відділення КНДІСЕ Козаком О.М., як виконавцем у зведеному виконавчому провадженні № 62825144, оцінку вартості комплексу об`єктів нерухомого майна для автотехобслуговування (адміністративно - складські приміщення з гаражами та земельні ділянки), що розташовані за адресою: с. Лисогора, Вінницького району Вінницької області, за ціною 14 354 375 грн.

В червні 2021 року ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення вказаного позову шляхом накладання заборони на реалізацію (передачу стягувачам) комплексу будівель та споруд, розташованих в АДРЕСА_1 , належних боржнику ОСОБА_2 , на підставі висновку № 6270-6276/20-21, складеного 28 січня 2021 року виконаного експертом Вінницького-відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Козаком О. М.

Вказана заява мотивована тим, що 17 червня 2021 року ВФ ДП «СЕТАМ» призначені треті останні електронні торги з уцінкою спірного нерухомого майна, оскільки попередні двоє торгів не відбулись. Державною виконавчою службою фактично проводяться дії щодо передачі вказаного майна окремому стягувачу.

Позивач, посилаючись на ч. ч. 6, 10 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», вважає, що оскільки вартість майна більш ніж у три рази завищена, та в разі якщо торги не відбудуться три рази в зв`язку з відсутністю всіх учасників, майно буде передано ОСОБА_3 , (першому по черзі стягувачу), отже незаконні дії направлені лише на заволодіння у незаконний спосіб єдиним майном боржника ОСОБА_2 і залишення інших стягувачів без коштів - отже не виконання судових рішень. Забезпечення позову дозволить здійснити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, а заяву про забезпечення позову задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Вінницький районний відділ ДВС зазначив, що оскаржувану позивачем ухвалу вважає законною, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Види забезпечення позову визначені ст. 150 ЦПК України, зокрема, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ч. 11 ст. 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із ч. 5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Водночас, приписами Закону України «Про виконавче провадження» та Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» визначено засоби та порядок захисту прав учасників виконавчого провадження та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, шляхом оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби в судовому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 308/12150/16-ц (провадження № 14-187цс19) зроблено висновок, зокрема, що визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним суб`єкт оціночної діяльності - здійснювала відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду. Тому оскаржити оцінку майна можливо в порядку оскарження рішень та дій виконавців.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з протоколами проведення електронних торгів № 534213 від 14 квітня 2021 року, № 538539 від 17 травня 2021 року, № 542992 від 17 червня 2021 року Вінницьким районним відділом ДВС здійснюється реалізація майна, розташованого за адресою: вул. Хмельницьке шосе, 8, 8а, вул. Л. Українки, 4, 7, с. Лисогора, Вінницького району Вінницької області (а. с. 13-15).

На підставі викладеного, оскільки під час вчинення виконавчих дій державний виконавець керується, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження», уповноважений державою на здійснення діяльності з примусового виконання рішень у спосіб і порядок, встановлений законом, отже, проведення електронних торгів у рамках виконавчого провадження здійснюються від імені держави, а визначення вартості майна боржника є процесуальною дією державного виконавця щодо примусового виконання рішень, апеляційний суд, враховуючи імперативні приписи ч. 11 ст. 150 ЦПК України, вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що вжиття заходів забезпечення позову, шляхом накладення заборони на реалізацію арештованого майна фактично мають наслідком відкладення, зупинення чи інше втручання у проведення прилюдних торгів, які проводяться від імені держави, тому вжиття таких заходів забезпечення позову є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на такі порушення, що призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, тому, з огляду на положення ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказану ухвалу - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : В. П. Рибчинський

Т. Б. Сало

Текст постанови виготовлено 03 серпня 2021 року.