Справа № 638/8599/20
Провадження № 2/638/159/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2021 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі головуючого Цвіри Д.М., за участю секретаря судового засідання Варданян К.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харків, за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій окрім неї значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 , якій фактично за місцем реєстрації не проживає протягом останніх п`ятнадцяти років.

Посилаючись на те, що відповідач не є членом сім`ї позивачки, протягом тривалого часу не проживає у вказаному житловому приміщенні, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у квартирі яке належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, та вона вимушена нести безпідставні витрати на його утримання, просить суд ухвалити рішення яким визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилась. В матеріалах справи міститься заява представника позивачки адвоката Жовновача А.М., який діє на підставі ордера, серія: ХВ №708136 від 27.10.2020 року, про проведення розгляду справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. 05 березня 2021 року від імені ОСОБА_2 до суду надійшла заява про проведення розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до нього, про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, судом встановлено наступне.

Згідно із реєстраційним посвідченням Харківського міського бюро технічної інвентаризації від 13.05.1998 року, посвідчено, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1 на праві особистої власності на підставі довідки ЖЕК «Зенит» №434 від 30.03.1998 року, та записано в реєстрову книгу за реєстровим №59/587/10 13.05.1998 р.

Згідно із отриманими судом відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09 лютого 1988 року значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із Актом встановлення фактичного проживання від 02 червня 2020 року, комісією ОСМД «Зеніт» по вул. Космонавтів, буд. 6 у м. Харків, при відвідуванні квартири АДРЕСА_1 , в якій, за даними паспортного столу зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлений факт фактичного проживання тільки власника ОСОБА_1 .

Позивачкою зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що в квартирі АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_2 не проживає протягом останніх п`ятнадцяти років, не є членом її сім`ї, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація у квартирі яке належить позивачці, створює перешкоди в реалізації нею своїх прав як власником майна, та вона вимушена нести безпідставні витрати на його утримання.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини 1, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У відповідності до статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно із статтею 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до Узагальнення судової практики Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Відповідно до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116Житлового кодексу Української РСР(далі-ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК)із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою».

Отже норми Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі і надані докази, судом достовірно встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_1 , в якій до теперішнього часу значиться зареєстрованим відповідач ОСОБА_2 , який фактично у вказаному житловому приміщенні не проживає. Договірні відносини між позивачкою та відповідачем щодо винаймання спірного житла - відсутні.

Враховуючи, що відповідач добровільно до теперішнього часу з реєстрації у вказаному житловому приміщенні не знявся, а його реєстрація створює перешкоди в реалізації позивачкою своїх прав як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов судом задоволений у повному обсязі, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 81, 265, 274-279 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: -невідомий, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , судовий збір у сумі - 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Представник позивача: Жовновач Антон Миколайович , свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №3876 від 13.04.2011 року, діє на підставі ордера, серія: ХВ №708136 від 27.10.2020 року.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: -невідомий, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Д.М. Цвіра