ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4978/20

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/185/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Онищенко О.І., Скрипки А.А.

із секретарем судового засідання Поклад Д.В.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач Акціонерне товариство «Укрпошта»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2020 року у справі ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 18 листопала 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом,в якому просив стягнути з АТ «Укрпошта» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 329244 грн. 16 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 вересня 2017 року він звільнений з посади виконуючого обов`язки директора Чернігівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Проте, в день звільнення з ним не проведений повний розрахунок згідно вимог ст. 116 КЗпП України, тому він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та стягнення компенсації за невикористані відпустки. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 травня 2019 року, змінено рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2017 року в частині стягнення на його користь компенсації за невикористані щорічні відпустки та збільшено суму відшкодування з 13000 грн. до 20151 грн. 56 коп.

Вказує, що фактичний розрахунок при звільненні з ним був проведений 01 червня 2020 року, тому відповідно до положень ст. ст. 47, 116, 117 ЦПК України на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 329244 грн. 16 коп. (без відрахування податків та обов`язкових платежів).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 лиситопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 20152 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сума вказана без відрахування податків та обов`язкових платежів).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що факт невиплати з вини відповідача всіх належних сум при звільненні встановлений судовими рішеннями Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2017 року, Чернігівського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року та Верховного Суду від 30 травня 2019 року.

Вказує, що у зв`язку з невиконанням в добровільному порядку рішення суду, він змушений звернутись до державної виконавчої служби Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва із заявою про примусове виконання рішення суду .

Наголошує, що фактичний розрахунок з ним проведений лише 01 червня 2020 року, а тому на підставі ст. 117 КЗпП України він звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Посилається, що незаконним звільненням відповідач позбавив його можливості реалізувати свої законні права, надані законодавством України як працівника підприємства.

В апеляційній скарзі АТ «Укрпошта» просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на неповне зясування обставин спави, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції необґрунтовано застосував положення ст. 117 КЗпП України, оскільки після звільнення позивача АТ «Укрпошта» вживало всіх можливих заходів для здійснення своєчасного розрахунку з позивачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Вказує, що позивач умисно ухилявся від отримання нарахованих виплат, затягуючи термін розрахунку.

Посилається, що судом першої інстанції не взято до уваги положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, оскільки фактичною датою розрахунку з позивачем при звільненні з врахуванням коштів у депозиті нотаріуса є 23 червня 2018 року, тому вважає, що саме з цієї дати повинен обраховуватись тримісячний строк для звернення до суду.

Вважає безпідставними твердження позивача про проведення остаточного розрахунку саме 01 червня 2020 року, враховуючи що затримка перерахування йому коштів у сумі 805 грн. виникла з вини Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, а не з вини АТ «Укрпошта».

Апелянт не погоджується з посиланням суду першої інстанції як на підставу для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, враховуючи, що позивачем розрахунок суми компенсації за затримку розрахунку при звільненні обчислений не правильно. Вказує, що такий розрахунок проводиться на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року і здійснюється шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, в той час як позивач множить середньоденний заробіток на кількість календарних днів.

Наголошує, що позивачем не доведено звернення на момент звільнення (15.09.2017 року) до відповідача з вимогою про сплату всіх належних платежів. Вважає, що період затримки розрахунку повинен обчислюватись з часу звернення позивача до суду з 17.10.2017 року, а не з 15.09.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «Укрпошта», скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, стягнувши з АТ «Укрпошта» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2017 року по 01 червня 2020 року у розмірі 329244 грн. 16 коп.

АТ «Укрпошта» відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавало.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції, апеляційним судом встановлено таке.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 серпня 2015 року визнано незаконним наказ УДППЗ «Укрпошта» від 01 квітня 2015 року № 175/к про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 02 квітня 2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України та поновлено його на посаді виконуючого обов`язки директора Чернігівської дирекції Українськогго державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

На виконання вищевказаного рішення суду наказом ПАТ «Укрпошта» від 03 квітня 2017 року №967/к скасовано наказ УДППЗ «Укрпошта» від 01 квітня 2015 року №175/к «По особовому складу», поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обв`язки директора Чернігівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з 02 квітня 2015 року.

Наказом №918/к від 15.09.2017 року ОСОБА_1 звільнено на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ПАТ «Укрпошта» компенсацію за невикористані відпустки за 2015-2017 роки у сумі 43973 грн. 28 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 листопада 2017 року стягнуто з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 27000 грн.компенсації за невикористані відпустки.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 18.01.2018 року скасовано рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.11.2017 року та стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 13 000 грн компенсації за невикористані відпустки.

Як убачається з матеріалів справи, 19.10.2017 року АТ «Укрпошта» перерахувано на депозитний рахунок нотаріуса 9660 грн. компенсації за невикористану відпустку та 13.03.2018 року на картковий рахунок ОСОБА_1 - 805 грн, всього 10 465 грн.

29.01.2018 року Деснянським районним судом м.Чернігова виданий виконавчий лист №750/9956/17 про стягнення з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 13 000 грн компенсації за невикористані щорічні відпустки.

06.03.2018 року постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №750/9956/17.

На виконання виконавчого листа ПАТ «Украпошта» перераховані грошові кошти в сумі 13000 грн на картковий рахунок ОСОБА_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 26.06.2018 №11093

Судом також встановлено, що постановою Верховного Суду від 05.08.2018 року постанова Апеляційного суду Чернігівської області від 18.01.2018 скасована в частині стягнення з АТ «Укрпрошта» на користь ОСОБА_1 13 000 грн., а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.11.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 30 травня 2019 року, стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 20151,50 грн компенсації за невикористані відпустки.

11.01.2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова виданий виконавчий лист про стягнення з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 20151 грн. 56 коп. (податки та обов`язкові платежі не утримані) компенсації за невикористані щорічні основні відпустки за період роботи з 02.04.205 року по 02.04.2017 року.

08.07.2019 року постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київа відкрито виконавче провадження №59481711 з виконання виконавчого листа № 750/9956/17 про стягнення з ПАТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 20151,56 грн.

14.08.2019 року постановою державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київа внесені зміни (доповнення) реєстраційних даних, замість стягнення боргу у сумі 20151 грн. 56 коп. зазначено стягнення боргу у сумі 3222 грн.

За меиріалами справи, 05.07.2019 року на виконання рішення Чернігівського апеляційного суду від 13.11.2018 року у справі № 750/9956/17 АТ «Укрпошта» перераховано 2417 грн., а залишок у 805 грн. перераховано 01.06.2020 року.

Зазначені обставини учасниками справи не заперечувались та не спростовані.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст..117 КЗпП України, просив стягнути з АТ «Укрпошта» на його користь 329244 грн. 16 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.09.2017 року по 01.06.2020 року, виходячи з 340 грн. 48 коп. середньоденного заробітку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень ст. ст. 116, 117 КЗпП України та з того, що заявлена до стягнення сума середнього заробітку є неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача. Тому дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача є сума у розмірі 20152 грн.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Статтею 21 КЗпП України передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникові заробітну плату.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (стаття 116 КЗпП України).

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (стаття 117 КЗпП України).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Разом із тим, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Апеляційний суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний і справедливий баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі.

Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів виваженості, розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбачений статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, та зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц, від 15 квітня 2020 року у справі № 331/1863/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4416/18-ц, підстав для відступу від якого колегія суддів не вбачає.

У справі, що переглядається, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середнього та застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Враховуючи засади розумності і справедливості, суд першої інстанції обгрунтовано зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 .

Апеляційний суд враховує, що позивач звернувся до суду з цим позовом у червні 2020 року, тобто зі спливом трьох років після звільнення з роботи, яке відбулося 15 вересня 2017 року. Відповідно до матеріалів справи та встановлених судом обставин позивач не довів, що звернувся на момент звільнення до відповідача з вимогою про відповідні виплати заробітної плати за еквівалентну кількість робочих годин часу невикористаних відпусток, таке право позивач реалізував лише звернувшись із відповідним позовом у жовтні 2017 року; відповідач не погоджувався із розміром компенсації за невикористані відпустки, а тому факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; сума невиплаченої при звільненні компенсації є меншою у 16 разів, ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні.

Докази та обставини, на які посилаються ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Твердження АТ «Укрпошта», що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 23 червня 2018 року, а не 01 червня 2020 року апеляційним судом до уваги не приймаються та спростовуються матеріалами справи.

Посилання АТ «Укрпошта» на те, що затримка перерахування ОСОБА_1 коштів у сумі 805 грн. виникла з вини Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва апеляційним судом відхиляються як юридично неспроможні, враховуючи наступне.

У вересні 2019 року АТ «Укрпошта» в особі Чернігівської дирекції звернулось до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва по не закінченню виконавчого провадження № 59481711.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2020 року, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 квітня 2020 року, в задоволенні скарги АТ «Укрпошта» відмовлено.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено наявність у АТ «Укрпошта» заборгованості перед стягувачем у сумі 805 грн. по виконавчому провадженню ВП № 59481711.

Судові рішення набрали законної сили і відповідно до приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України є преюдиційними при розгляді цієї конкретної справи.

Доводи апеляційної скарги АТ «Укрпошта» щодо необгрунтованості застосування судом першої інстанції правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26.06.2019 року не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, суд першої інстанції правильно відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України до правовідносин між сторонами правильно застосував вказаний правовий висновок.

А посилання на неправильно обчислений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не мають наперед встановленого значення, враховуючи, що судом першої інстанції значно зменшено його розмір на підставі ст. 117 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги АТ «Укрпошта» не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого та правильного по суті судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Акціонерного товариства «Укрпошта» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: