справа № 369/6462/20
головуючий у суді І інстанції Дубас Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 серпня 2021 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ", ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до відповідача ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ", ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 17 серпня 2019 року в Києво-Святошинському районі, Київської області в селі Софіївська Борщагівка по вул. Шевченка, 258 сталась ДТП за участі автомобіля позивача та автомобіля " Ніссан" Ікс-Трейл, д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 в результаті автомобілі були пошкодженні. Вказував, що поліцейськими неповно було з`ясовано обставини справи та складено протокол відносно позивача про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та скеровано до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2019 року було повернуто матеріали справи до БПП в с. Чайки УПП у Київській області для додаткової перевірки та належного оформлення. Постановою від 20 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення. 5 лютого 2020 року позивач звернувся до ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ" з заявою про виплату страхового відшкодування, однак йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування оскільки ОСОБА_2 не притягувався до адміністративної відповідальності по вищевказаному ДТП, він не є особою відповідальною за збитки.

Тому просив суд стягнути солідарно з ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ" та ОСОБА_2 22 950 грн відшкодування матеріальної шкоди спричиненої в результаті ДТП та 840,80 грн судових витрат.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ", ОСОБА_2 про стягнення завданої матеріальної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішенням суду першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, однак жодних вимог щодо стягнення з відповідачів завданої моральної шкоди позивачем не заявлялось та доказів в обґрунтування таких вимог не надавалось.

Зазначає, що доказами вини ОСОБА_2 у спричиненні позивачу матеріальної шкоди є письмові пояснення виконроба фірми "Бюро малоповерхової забудови" ОСОБА_3 , які були долучені до матеріалів справи, копії пояснень ОСОБА_4 , копія постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2020 року, якою було виправдано ОСОБА_1 .

Наголошує на тому, що відсутність в постанові відомостей про те, які саме пошкодження отримав автомобіль позивача, не є підставою для відмови у позові, так як позивачем надані не тільки рахунок-фактура № МІ - 0022 від 25 травня 2020 року, а й фотографії з фіксацією пошкоджень на місці ДТП.

30 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Будько П.М., в якому адвокат просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що вина ОСОБА_2 у зазначеній ДТП не встановлена у передбаченому законом порядку, до будь-якої відповідальності за скоєння даної ДТП ОСОБА_2 не притягувався, а отже підстав для стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди немає.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що саме відповідач винний в вищевказаній дорожньо-транспортній подій, а також позивачем не доведено розмір заподіяних збитків необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись з урахуванням наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 серпня 2019 року близько 17 години 40 хвилин, в Київській області, Києво-Святошинського району, с. Софіївська Борщагівка, вулиця Шевченка, 258, водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом Volkswagen Golf д.н.з НОМЕР_2 , який згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ОБ №190773 від 17.08.2019 року, перед початком руху не впевнився в безпечності та скоїв зіткнення з автомобілем Nissan X-Trail д.н.з. НОМЕР_1 , який об`їхав з ліва. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Відповідно до протоколу своїми діями ОСОБА_1 порушив п.2.3Б, 10.1 ПДР, за що передбачена відповідальність згідно ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Однак, постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 січня 2020 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрито у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення.

Закриваючи провадження у справі про адміністративне правопорушення суд з урахуванням матеріалів адміністративної справи, пояснень ОСОБА_1 дійшов висновку, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Тобто, при розгляді даної цивільної справи, суд вважав, що вина ОСОБА_2 у скоєнні ДТП не встановлена лише з підстав відсутності відповідної постанови суду у справі про адміністративне правопорушення щодо нього, незважаючи на наявність преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили, та встановлює відсутність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, та яким підтверджено саму подію ДТП.

При цьому суд не врахував, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про доведеність потерпілою особою шкоди, розміру відшкодування та причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями завдавача шкоди та шкодою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 червня 2020 року у справі №640/14169/17.

Установлено, що автомобілем Nissan X-Trail д.н.з. НОМЕР_1 керував ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована відповідно до Полісу №АМ/5220749у ТДВ "СК`Ю.Ес.Ай".

У результаті ДТП позивачу заподіяна матеріальна шкода, яка складає 22 950 грн, що підтверджено рахунком-фактурою № МІ-0022 від 25 травня 2020 року.

Позивач звертався до ТДВ "СК`Ю.Ес.Ай" із заявою про виплату страхового відшкодування, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що не надані докази настання цивільно-правової відповідальності страхувальника.

За правилами статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Закон не покладає на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Такі ж висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц (провадження № 61-31395сво18).

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Частиною 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

На підтвердження розміру матеріального збитку у сумі 22 950 грн позивачем був наданий рахунок-фактура № МІ-0022 від 25 травня 2020 року (а.с. 18), який на думку колегії суддів безпідставно не був прийнятий судом до уваги.

Такі витрати, що зазначені у рахунку-фактури є витратами у розумінні ст. 22 ЦК України, які позивач мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів у спростування наданого рахунку та відповідно визначеного у ньому розміру матеріального збитку матеріали справи не містять.

Колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що саме відповідач винний у дорожньо-транспортній події, оскільки обов`язок спростувати вину покладається саме на заподіювача шкоди.

Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження неправомірних дій ОСОБА_2 у спричиненні позивачу матеріальної шкоди ОСОБА_1 надав суду пояснення відібрані адвокатом Пізняхівським Ф.М. у свідка ДТП ОСОБА_3 (а.с. 19-20), у яких свідок зазначив, що позаду автомобіля ОСОБА_1 їхав автомобіль марки "Нісан" модель "Екстрейл", д.н.з. НОМЕР_1 , та почав маневр обгону автомобіля "Фольцваген", ледве не збивши свідка ОСОБА_3 , виїхавши на зустрічну смугу руху, та попередньо правою частиною свого автомобіля допустив зіткнення з передньою лівою частиною автомобіля "Фольцваген", в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Адвокатом Пізняхівським Ф.М. були відібрані пояснення у свідка ДТП ОСОБА_4 , яка була пасажиром в автомобілі марки "Фольцваген" (а.с. 21-22), в яких свідок зазначала, що позаду автомобіля "Фольцваген" їхав автомобіль марки "Ніссан" модель "Екстрейл", д.н.з. НОМЕР_1 , та почав маневр обгону автомобіля "Фольцваген", ледве не збивши робітника, виїхавши на зустрічну смугу руху, та попередньо правою частиною свого автомобіля допустив зіткнення з передньою лівою частиною автомобіля "Фольцваген", в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Указані пояснення свідків адвокатом позивача були відібрані відповідно до ст. 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Ці пояснення свідків підтверджують, що саме внаслідок порушення відповідачем ОСОБА_2 правил дорожнього руху, позивачеві завдано шкоди унаслідок пошкодження його майна.

Отже, порушення правил дорожнього руху полягає у тому, що ОСОБА_2 , допустивши неуважність та безпечність (не звернув уваги на ту обставину, що на проїжджій частині дороги ще знаходився виконроб ОСОБА_3 ), почав маневр обгону автомобіля позивача, виїхавши на зустрічну смугу руху, та з метою уникнути наїзду на пішохода - ОСОБА_3 , передньою правою частиною свого автомобіля допустив зіткнення з передньою лівою частиною автомобіля позивача, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Оскільки розмір спричиненої матеріальної шкоди перевищив запропоновану йому відповідачем суму матеріальної компенсації, він викликав працівників поліції на місце ДТП. При цьому в порушення правил дорожнього руху щодо заборони залишення місця дорожньо транспортної-пригоди водій ОСОБА_2 від`їхав з місця зіткнення в сторону, де і залишив свій автомобіль, чим також порушив пункти а,в п. 2.10 Правил дорожнього руху.

Ці пояснення відповідачами не спростовані. Відповідачами не надані також докази, які спростовують наведені у поясненнях очевидців події ДТП обставини.

Отже, наявність причинно-наслідкового зв`язку, а саме що внаслідок протиправних дій відповідача ОСОБА_2 позивачеві завдано шкоду, відповідачами не спростовано.

Також, матеріали справи містять постанову від 20 січня 2020 року, відповідно до якої справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу та події адміністративного правопорушення.

Крім того, діюче процесуальне законодавство надає стороні широке коло можливостей для надання доказів чи спростування доказів, наданих іншою стороною, в тому числі, згідно зі ст. 106 ЦПК України відповідач мав можливість провести експертне дослідження за власною ініціативою на спростування доводів позивача щодо розміру збитків у результаті пошкодження автомобіля, проте не зробив цього.

З наведених обставин справи вибачається, що знайшли своє підтвердження обставини дорожньо-транспортної пригоди 17 серпня 2019 року, за участю сторін у справі та наявність вини відповідача у ній, які суд першої інстанції помилково вважав недоведеними. Також встановлено, що транспортний засіб позивача зазнав механічних пошкоджень.

Достовірність наданих позивачем на підтвердження заявлених вимог письмових доказів відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку не спростована.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов`язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 має відшкодувати завдану шкоду відповідно до статті 1194 ЦК України, а ТДВ "СК "Ю.Ес.Ай" у силу вимог Закону № 1961-IV та договору у межах суми страхового відшкодування, як страхувальник особи, яка завдала шкоду.

При цьому стягнення відшкодування зі страховика та застрахованої особи не може бути солідарним ( див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц).

Як убачається із матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "Ніссан" - ОСОБА_2 застрахована у ТДВ "СК "Ю.Ес.Ай" за полісом АМ/5220749 (страхова сума за шкоду завдану майну складає 100 000 грн) (а.с.44).

Таким чином, колегія суддів вважає, що по справі відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про солідарне стягнення завданої матеріальної шкоди.

Отже, зі страховика ТДВ "СК "Ю.Ес.Ай" підлягає стягненню розмір збитків, завданих позивачу у розмірі 22 950 грн, оскільки розмір завданої шкоди майну позивача не перевищує ліміт відповідальності страховика, та страховиком не вказані обставини, за яких підстави для виплати страхової суми відсутні, як і не наведені заперечення щодо розміру відшкодування.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша-друга статті 367 ЦПК України).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц викладений правовий висновок, що відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн (а.с. 1-2), за подання апеляційної скарги - 1261,20 грн (а.с. 113).

Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог та розмір судового збору з відповідачів ОСОБА_2 та ТДВ "СК "Ю.Ес.Ай" на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 102 грн, а саме: по 1 051 грн з кожного.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ", ОСОБА_2 .

Стягнути з ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ" (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Героїв Сталінграда, 4, к. 6А) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) матеріальну шкоду в розмірі 22 950 (двадцять дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят) грн.

Стягнути з ТДВ СК "Ю.ЕС.АЙ" (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Героїв Сталінграда, 4, к. 6А) та ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі по 1 051 грн (тисячу п`ятдесят одну) грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба