ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4829/21 Справа № 173/1373/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович про визнання протиправною та скасування рішення про реєстрацію права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року з позовною заявою до ОСОБА_1 про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.12.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримало у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 14.08.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

Після отримання права власності на вказане нерухоме майно позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі ст. 319, 320 ЦК України, ст. 109, 114 ЖК України.

Позивачем направлялась письмова претензія відповідачеві про добровільне звільнення житлового приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак останнім законні вимоги позивача були проігноровані та нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, що й стало підставою звернення до суду.

Просив виселити відповідача, який зареєстрований і проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації без надання іншого житлового приміщення.

А також стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

У грудні 2019 року відповідачем подана зустрічна позовна заява, згідно якої останній просив визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби В.М., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», індексний номер 32968711 від 16.12.2016 року та понесені судові витрати.

Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою мотивовані тим, що 20 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав йому кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання кредитного договору від 21.08.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ 607713 від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3276.

ОСОБА_1 належним чином виконував умови укладеного кредитного договору та вносив платежі на погашення заборгованості за кредитом та процентами. Проте внаслідок всесвітньої кризи та стрімкого зростання курсу долара по відношенню до гривні він втратив можливість сплачувати вартість кредиту за збільшеним курсом про що повідомив банк та просив здійснити реструктуризацію заборгованості. Проте банк відмовив йому у цьому та в жовтні 2015 року подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором. А згодом, Банк 16.12.2016 року отримав у власність зазначену квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки.

Позивач за зустрічним позовом вказа, що перехід права власності на квартиру до Банку незаконним, оскільки за кредитним договором № DZD0G100770026 від 20.08.2007 року в процесі розгляду цивільної справи про стягнення боргу з нього та поручителів була проведена економічна експертиза та були виявлені невідповідності розрахунку боргу відповідно до умов укладеного кредитного договору. Таким чином сума його боргу за укладеним кредитним договором є невизначеною, оскільки банку було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з нього та його поручителів. Крім того відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» забороняється стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу договір іпотеки є по суті похідним зобов`язанням до кредитного договору, тому скористатись своїм правом звернення на предмет іпотеки банк міг лише за наявності відповідного попередження його про цей випадок, що й стало підставою звернення до суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року відмовлено у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та ухвалити нове в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом першої інстанції установлено, що 20 серпня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір № DZD0G100770026 на підставі якого банк надав ОСОБА_1 , кредит в розмірі 10560 доларів США на придбання житла, а саме: двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією кредитного договору.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 21.08.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278, що підтверджено копією договору іпотеки.

ОСОБА_1 набув право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири ВЕТ 607713 від 21.08.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири.

Судом також встановлено, що 13.12.2016 року АТ КБ «ПриватБанк» отримав у власність квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки від 21.08.2007 року, який посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

За доводами позивача після отримання права власності на вказане нерухоме майно він здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація проживання в ньому відповідача, який підлягає виселенню з житлового приміщення, квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Системний аналіз наведених положень Закону дає підстави для висновку, що вимога частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення іпотекодержателем на адресу осіб, які проживають в іпотечному майні, письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише позасудових способів звернення стягнення на предмет іпотеки, і не застосовується у випадку, коли звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось (відбувається) за рішенням суду.

Така правова позиція викладена у постанові ВС від 01.04.2020 у справі № 520/10134/16-ц.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст.40 Закону «Про іпотеку», так і норма ст.109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому, при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, від 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15.

Зазначену правову позицію підтвердила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем за рахунок кредиту забезпеченого іпотекою цього житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР - Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 27 укладеного між сторонами договору Іпотеки звернення стягнення на предмет Іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет Іпотеки, про що Іпотекодержатель повинен письмово повідомити Іпотекодавця.

Згідно ст. 76 ЦПК України - Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи..

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ч. 1 ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є , показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відпровідно до ст.ст 77-78 ЦПК України -Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Проте, позивачем за первісним позовом не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції доказів того, що відповідач за первісним позовом письмово попереджувався про перехід права власності на предмет іпотеки , спірну квартиру, до Іпотекодавця, оскільки із копії наданої позивачем претензії від 14.06.2017 року вбачається, що позивач за первісним позовом повідомляв відповідача за первісним позовом про перехід права власності на предмет іпотеки вже після реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем та ставив вимогу про виселення відповідача із предмету іпотеки.

Крім того, судом апеляційної інстанції було витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Верби Віталія Миколайовича завірені належним чином матеріали нотаріальної справи щодо реєстрації права власності за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14.08.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

На виконання ухвали суду апеляційної інстанції Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М. було надано належним чином матеріали нотаріальної справи щодо реєстрації права власності за Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на квартиру, загальною площею 40.9 кв.м., житловою площею 28.6 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 14.08.2007 року, що посвідчений державним нотаріусом Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Малашовою Г.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 3278.

У матеріалах нотаріальної справи наявне повідомлення за вх. № 61 від 12.09.2016 року про намір банку здійснити перехід права власності на предмет іпотеки.

Проте, із поштового повідомлення про вручення не вбачається, що саме і коли направлялося відповідачу, оскільки, відсутній опис поштового вкладення, в якому зазначається перелік найменування предметів, які відправляються.

Також, у матеріалах нотаріальної справи відсутнє рішення державного реєстратора, згідно якого ПАТ КБ ПриватБанк набуло право власності на спірну квартиру.

Крім того, як вбачається із аналізу вищевказаних норм виселення громадян із предмету іпотеки без надання іншого житлового приміщення можливе лише у випадку звернення стягнення на предметі іпотеки.

Судом апеляційної інстанції був досліджений ЄДРСР, згідно якого вбачається наступне.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року по справі № 173/1577/15-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання поруки припиненою задоволено.

Визнано поруку за договором від 14 серпня 2007, укладеним між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «Приватбанк» припиненою.

Визнано поруку за договором від 14 серпня 2007, укладеним між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк» припиненою.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, припинення правовідносин, повернення грошових коштів, стягнення пені та моральної шкоди відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2018 року рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 31 липня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2018 року по справі № 173/1239/17 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним.

Дане судове рішення сторонами не оскаржувалось.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2018 року по справі № 173/176/18 позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК», третя особа, що не заявляє самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню задоволено частково.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 10 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною (адреса: 49000 м. Дніпро вул. Центральна, 6/9), зареєстрований в реєстрі за № 9811 про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: 01001 вул. Грушевського, 1Д м. Київ МФО 305299, ) заборгованості в сумі 94 480 грн. 05 коп. яка скаладється з: залишок за основним боргом у розмірі 1764.87 дол. США, що дорівнює 46348.24 грн.; залишок за відсотки у розмірі 718.74 дол. США, що дорівнює 18875 грн. 24 коп.; комісія у розмірі 154.00 дол. США, що дорівнює 4044.28 грн., пеня у розмірі 679.93 дол. США, що дорівнює 17856.02 грн.; штраф у розмірі 165.88 дол. США, що дорівнює 4356.27 грн., за кредитним договором № DZD0G200770026 від 20.08.2007 року.

В задоволенні позовних вимог про застосування позовної даності позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 відмовлено.

Як зазначив позивач за первісною позовною заявою у відзиві на зустрічну позовну заяву спори про звернення стягнення на зазначений у позові предмет Іпотеки не розглядались, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалось. Таким чином примусове звернення на предмет іпотеки не відбувалось.

При цьому сама по собі втрата відповідачем за первісним позовом права власності на житлове приміщення, спірну квартиру, не має наслідком втрати ним права користування ним.

Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (див. mutatis mutandis «Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, ЄСПЛ від 14 грудня 2017 року).

Враховуючи вище викладене, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, беручи до уваги те, що передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення не вбачається, оскільки позивачем не надано доказів про звернення стягнення, примусове відчуження на передане в іпотеку житлове приміщення, доказів отримання повідомлення за вх. № 61 від 12.09.2016 року про намір банку здійснити перехід права власності на предмет іпотеки, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні первісного позову.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог ст.ст. 263, 264 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, а тому доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

У іншій частині рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року не оскаржувалось, а тому не переглядалось судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2021 року у оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко