Справа № 740/5289/20
Провадження № 2/740/348/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участю секретаря судового засідання Кубрак Н. М.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі ВДВС) про визнання права власності на майно, виключення майна з акта опису та звільнення з-під арешту,

установив:

У грудні 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на майно: колонку А-95 PREMIUM, колонку А-95, колонку А-92 та колонку ДП; скасувати арешт з указаного майна, накладений постановою старшого державного виконавця ВДВС від 26 серпня 2020 року.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що постановою старшого державного виконавця Лисенка О. С. від 26 серпня 2020 року здійснено опис та арешт указаного майна на виконання постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року. Зазначеною постановою суду ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено стягнення у виді штрафу з конфіскацією пального та обладнання, яке використовувалося для зберігання та реалізації.

Позивач вважає, що накладення арешту на майно порушує його права як власника, оскільки колонки А-95 PREMIUM, А-95, А-92 та ДП придбані ним 28 червня 2019 року, що підтверджується договором купівлі-продажу обладнання.

Посилаючись на вказане, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, судове засідання призначено на 14-00 год. 22 лютого 2021 року.

22 лютого 2021 року судове засідання відкладено на 14-00 год. 25 березня 2021 року.

Відповідачка ОСОБА_2 подала до суду відзив на позов, в якому визнала позов у повному обсязі, підтвердивши, що спірне майно належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу.

Представник відповідача ВДВС у відзиві на позов просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, зазначивши, що арешт на майно накладено відповідно до вимог закону, дії державного виконавця з проведення опису та арешту обладнання є правомірними та спрямованим на виконання постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року у справі № 740/4291/19 (провадження № 3/740/1127/19) про притягнення до відповідальності директора ТОВ «ЛИК» - ОСОБА_2 , накладення на неї штрафу в розмірі 17 000,00 грн та конфіскації пального і обладнання, що використовувалося для реалізації та зберігання такого пального.

У судовому засіданні позивач підтримав позов у повному обсязі з викладених у ньому обставин та просив задовольнити. Пояснив, що працює на заправці, і коли була складна фінансова ситуація з розрахунками за пальне, то він позичив ОСОБА_2 директору ТОВ «ЛИК» грошові кошти в розмірі 8 000,00 доларів США, що еквівалентно 42 000,00 грн. На підтвердження гарантії про повернення грошей між ними було укладено договір купівлі-продажу майна автозаправних колонок; так він перестрахувався. На підставі укладеного договору купівлі-продажу він вважає себе власником цих колонок.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні визнала позов у повному обсязі та пояснила, що за укладеним з позивачем договором купівлі-продажу вона отримала 42 000,00 грн, які передала до каси товариства. Таким чином, станом на час накладення арешту вона не була власником арештованого майна.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази кожного окремо та в сукупності, керуючись своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що постановою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року, прийнятою у справі № 740/4291/19 (провадження № 3/740/1127/19), ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 164 КУпАП та на неї накладено стягнення у виді штрафу в сумі 17 000,00 грн з конфіскацією пального та обладнання, що використовувалися для зберігання та реалізації такого пального, а також стягнуто на користь держави судовий збір.

Постанову суду мотивовано тим, що 13 серпня 2019 року на АЗС у АДРЕСА_1 , на якій здійснює діяльність ТОВ «ЛИК», при проведенні фактичної перевірки встановлено, що в період з 05 по 07 липня 2019 року здійснювалося зберігання та реалізація пального без наявності ліцензії на право оптової та роздрібної реалізації пального та зберігання на акцизному складі, не зареєстрованому у системі електронного адміністрування реалізації пального, що є порушенням ст. 1, 14.1.6, 15 Закону України від 19 грудня 1995 року № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва й обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» (зі змінами та доповненнями), чим ОСОБА_2 вчинила правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 164 КУпАП.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що в судовому засіданні під час розгляду протоколу про адміністративне правопорушення була присутня ОСОБА_2 , яка не визнала вини в скоєному правопорушенні, послалася на те, ще перевірка була проведена невідповідним органом, вона наразі оскаржує акт перевірки.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) о бставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Законом України від 22 грудня 2005 року № 3262-IV «Про доступ до судових рішень» (далі Закон № 3262-IV) регулюються відносини щодо забезпечення доступу до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, та ведення ЄДРСР (стаття 1 цього Закону).

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону № 3262-IV к ожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у засобах масової інформації, створення електронних баз даних судових рішень.

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до ЄДРСР (ч. 3 ст. 6 Закону № 3262-IV).

Згідно з відомостями з ЄДРСР постановою Чернігівського апеляційного суду від 12 листопада 2019 року залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а постанову Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 164 КУпАП без змін.

Разом з цим згідно з відомостями з ЄДРСР постановами Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 28 серпня та 23 жовтня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_2 про відстрочку виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу.

Постановою старшого державного виконавця ВДВС Лисенка О. С. від 28 серпня 2020 року під час проведення виконавчих дій при виїзді 19 серпня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що пальне відсутнє, про що складено акт, описано наявні колонки: А-95 PREMIUM - 1 шт., А-95 - 1 шт., А-92 - 1 шт. та ДП - 1 шт. та накладено на них арешт на виконання постанови Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2019 року № 3/740/1127/19 (а. с. 8).

За містом указаних постанов ОСОБА_2 жодним чином не зауважила, що колонки, які використовувалися для реалізації пального, належать на праві власності іншій особі.

За твердженням позивача, 28 червня 2019 року він як покупець з одного боку та ТОВ «ЛИК» в особі директора ОСОБА_2 з іншого боку уклали договір купівлі-продажу обладнання, а саме: колонки А-95 PREMIUM, колонки А-95, колонки А-92 та колонки ДП. На підтвердження цього позивач надав копію указаного договору (а. с. 5), за яким предметом договору є паливнороздавальні колонки «Геркон» 1 КЕД-50-0,25-1-1 (4 одиниці) 2013 року виготовлення. Того ж дня зазначене майно на підставі договору позички обладнання передано позивачем ТОВ «ЛИК» у строкове безоплатне використання (а. с. 19, 20).

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України к ожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у ч. 1 4 ст. 12 ЦПК України, ц ивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що з а договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України).

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За визначенням, яке міститься у ст. 181 ЦК України, д о нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Разом з цим укладений 28 червня 2019 року між ТОВ «ЛИК» в особі директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу паливнороздавальних колонок, які за своїм цільовим призначенням та функціональними характеристиками є нерухомим майном, не посвідчений нотаріально.

Як зазначено у ч. 4, 5 ст. 203 ЦК України, п равочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однак, як зазначив сам позивач у судовому засіданні, договір купівлі-продажу колонок було укладено на забезпечення виконання відповідачкою ОСОБА_2 як директором ТОВ «ЛИК» зобов`язань з повернення грошових коштів, які він їй позичив, що свідчить про те, що фактичної передачі спірного майна у власність позивача не відбулося. Указане підтверджується також тим, що в день укладення договору купівлі-продажу спірне майно на підставі договору позички передано ТОВ «ЛИК» в строкове безоплатне користування.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

Отже, положеннями ст. 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що укладений між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірних колонок є таким, що порушує публічний порядок, оскільки умисно укладено між цими особами з метою недопущення виконання судового рішення про їх конфіскацію в дохід держави.

Отже, вказаний правочин у силу наведених норм ЦК України є нікчемним.

За сукупності вищевказаних обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, виключення майна з акта опису та звільнення з-під арешту, адже позивач не довів набуття у встановленому законом порядку права власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 76 81, 89, 263 265, 268, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Ніжинського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання права власності на майно, виключення майна з акта опису та звільнення з-під арешту відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене і підписане 30 березня 2021 року.

Суддя І. М. Шевченко