Ухвала

26 липня 2021 року

м. Київ

справа № 629/3345/20

провадження № 61-11180ск21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від

19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» ( далі - ТОВ «ЛКМЗ») про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та вихідної допомоги.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на посаді налагоджувальника автоматичних ліній і агрегатних верстатів 6 розряду у

ТОВ «ЛКМЗ». 06 квітня 2020 року був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, у зв`язку із невиконання відповідачем умов колективного договору, у частині оплати праці, визначених пунктом 5.21.

Згідно запису в його трудовій книжці та розрахункових листків ТОВ «ЛКМЗ» за січень-березень 2020 року наявна заборгованість по заробітній платі. Станом на 06 квітня 2020 року у ТОВ «ЛКМЗ» існує заборгованість із заробітної плати в сумі 30 719,00 грн.

Посилаючись на невиплату відповідачем належних йому сум, просив стягнути з відповідача на свою користь: заборгованість з невиплаченої заробітної плати у розмірі 30 719,00 грн; вихідну допомогу у розмірі 27 265,03 грн; компенсацію за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 25 533,91 грн, а всього -

83 517,94 грн.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «ЛКМЗ» на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої вихідної допомоги в сумі 25 701,44 грн, середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 07 квітня 2020 року по 19 листопада

2020 року в сумі 74 533,68 грн, з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» задоволено частково. Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 19 листопада 2020 року змінено в частині розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а також в частині розміру судового збору.

Зменшено розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача, до 25 701,44 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лозівський ковальсько-механічний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 286,41 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У липні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , у якій заявник просив постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня

2021 року скасувати частково та залишити в силі рішення суду першої інстанції,посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга містить посилання на те, що судові рішення підлягають касаційному оскарженню з підстав, передбачених підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, має значний суспільний інтерес та виняткове значення для заявника.

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обґрунтування

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 83 517,94грн яка станом на 01 січня

2021 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн*100=227 000,00 грн).

Ураховуючи наведене, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Щодо доводів касаційної скарги про те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та виняткове значення для заявника

Наявність фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики заявник обґрунтовує посиланням на те, що висновки судів не завжди здійснюються з урахуванням чинних норм права, зокрема статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише у випадку наявності спору.

Перевіряючи наведені доводи заявника Верховний Суд виходить з того, що визначення правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, передбачає, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення.

З метою формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня

2019 року у справі № 761/9584/15-ц виклала правовий висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України, зокрема в частині обставин, які враховуються при зменшенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, а саме зазначено: « … зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.».

Практика застосування положень статті 117 КЗпП України в частині зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні є сталою та незмінною, що підтверджується постановами від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня

2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі

№ 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі

№ 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17,

від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.

Суд апеляційної інстанції, у справі, яка переглядається, при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні урахував зазначений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 червня 2019 року у справі

№ 761/9584/15-ц, а тому доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, наявних у матеріалах справи, а саме обставин, які урахував суд апеляційної інстанції при зменшенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_1 на не урахування судом апеляційної інстанції правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, є необґрунтованими, оскільки фактичні обставини у зазначеній справі та справі, яка переглядається, є різними. При цьому у справі

№ 480/3105/19 суд урахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, який урахований і судом апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, та зменшив розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з урахуванням обставин конкретної справи.

Підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України як підставу для оскарження у касаційному порядку судових рішень у малозначних справах визначено саме ситуацію, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд вважає, що переоцінка обставин у зазначеній справі, які суд, на думку заявника, не урахував, при зменшенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, не є питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому доводи касаційної скарги про те, що у цій малозначній справі наявні підстави, визначені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України є безпідставними.

Щодо доводів заявника про те, що справа становить значний суспільний інтерес, Верховний Суд зазначає, що питання зменшення нарахованого позивачу розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що визначається ураховуючи фактичні обставини конкретної справи, не свідчить про наявність виняткового значення його вирішення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян, в контексті можливого впливу оскаржуваного судового рішення на права, свободи та інтереси інших фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб.

Предмет спору не зачіпає питання загальнодержавного значення, а касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи, у якій заявник оскаржує розмір визначеного йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також вказували б на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Поняття винятковості справи для заявника є оціночним та потребує належного обґрунтування. Заявник не навів переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення. Посилання заявника на низький рівень пенсійного забезпечення не дає підстав для висновку про відкриття касаційного провадження у малозначній справі. У цьому контексті, Верховний Суд ураховує, що судовими рішеннями у справі, яка переглядається, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, та стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти у загальній сумі 51 402,88 грн, що не свідчить про погіршення його фінансового становища.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд врахував, що застосування критерію малозначності справи у цій справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи. Наведене повністю узгоджується з правовою позицією, сформованою Європейським судом з прав людини у справі «Azyukovska v. Ukraine» (рішення від 09 жовтня 2018 року «Азюковська проти України»).

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від

07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ураховуючи, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозівський ковальсько-механічний завод» про стягнення заборгованості із заробітної плати, невиплаченої при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та вихідної допомоги, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик І. Ю. Гулейков О. В. Ступак