Справа № 757/1587/21-ц Головуючий 1 інстанція-Вовк С.В.
Провадження № 22-ц/824/9199/2021 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 липня 2021 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 19 червня 2015 року на підставі укладеного між ним та АТ «Державний ощадний банк України» договору № 2615134 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжних карток, він відкрив картковий рахунок № НОМЕР_1 у ТВБВ 10004/0149 філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку. Відкриття рахунку було обумовлено необхідністю отримання ним оплати за виконану ними роботу від ТОВ «Синтоп».

Вказував, що на зазначений рахунок у червні-серпні 2015 року від ТОВ «Синтоп» надійшли грошові кошти у розмірі 880583,60 грн., однак 25 серпня 2015 року листом Управління фінансового моніторингу Ощадбанку № 40/1-14/449-8991 було зупинено всі видаткові операції по його рахунку, а 09 вересня 2015 року Державна служба фінансового моніторингу України своїм рішенням № 2218-РЗ/2015 також зупинила всі фінансові операції по рахунку і передала матеріали до правоохоронних органів. Наприкінці вересня 2015 року ухвалами Шевченківського районного суду м.Києва задоволені клопотання слідчого та накладено арешт на його кошти на рахунку в межах кримінального провадження. Вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18, який набрав законної сили, ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за ч.1 ст.14, ч.2 ст.2585 КК України, а також скасовано арешт грошових коштів у сумі 880583,60 грн., що знаходилися на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на його ім`я у філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку.

Посилався, що 02 жовтня 2018 року його представник за довіреністю ОСОБА_3 звернулася до ТВБВ 10004/0149 філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку із заявою про здійснення безготівкового переказу коштів на ім`я третьої особи, на що листом Ощадбанку від 19 жовтня 2018 року отримала відмову, з підстав, що банком проведено

- 2 -

оцінку ризиків за операціями, оскільки контрагент-відправник коштів на рахунки був фігурантом кримінальної справи з розслідування можливого фінансування тероризму, банк змушений вжити всіх можливих заходів, щодо виключення ймовірності використання його послуг для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму.

29 липня 2019 року його представник ОСОБА_3 повторно подала до ТВБВ 10004/0149 філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку заяву на безготівковий переказ коштів, у задоволенні якої листом банку № 1114 від 06 серпня 2019 року було відмовлено.

Зазначав, що на захист своїх прав він у числі інших осіб звернувся до суду і рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27 серпня 2019 року, залишеним у цій частині без змін постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року, стягнуто з Ощадбанку на його користь кошти у розмірі 880583,60 грн.

Лише після набрання чинності рішенням суду банк виконав розпорядження його представника і 17 січня 2020 року здійснив безготівковий переказ грошових коштів за реквізитами, вказаними у заяві. Вважає, що невиконання банком розпорядження клієнта з переказу коштів за заявою від 29 липня 2019 року, свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України, у вигляді інфляційних втрат і трьох процентів річних, а також сплати пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про переказ коштів до дня фактичної видачі. У зв`язку з наведеним, просив стягнути з відповідача на його користь інфляційні втрати за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання у розмірі 15051,97 грн, три проценти річних у розмірі 12304,04 грн. та пеню у розмірі 4490976,36 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 17 березня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за кожний день прострочення виконання зобов`язання по день фактичного виконання зобов`язання у розмірі 15051,97 грн, три проценти річних у розмірі 12304,04 грн. та пеню у розмірі 4490976,36 грн.

Не погоджуючись із рішенням, АТ «Державний ощадний банк України» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильну оцінку доказів та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом принципів цивільного судочинства.

Скарга мотивована неврахуванням судом того факту, що заява представника позивача ОСОБА_4 про переказ вкладу від 29 липня 2019 року не відповідає формі розрахункового/касового документу, зокрема пунктам 14, 102, 104, 107 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 103 від 25 вересня 2018 року, оскільки заповнена самостійно представником клієнта від руки і не містить всіх обов`язкових реквізитів касового документа. Дана заява містить прохання про переказ вкладу з процентами, що не відповідає дійсності, бо між сторонами виникли відносини за договором банківського рахунку, а тому заява не могла бути виконана. Оскільки 16 січня 2020 року на підставі належної заяви позивача Ощадбанк здійснив переказ коштів на рахунок в іншій банківській установі (платіжне доручення № від 16 січня 2020 року), то зобов`язання банку перед позивачем по договору банківського рахунку виконані належним чином, а відтак правові підстави для стягнення будь-яких сум пені, процентів і інфляційних втрат відсутні.

- 3 -

Стягючи пеню на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 4490976,36 грн., суд залишив поза увагою, що розмір пені значно (в 5 разів) перевищує суму грошових коштів, які підлягали переказу, та не застосував положення ч.3 ст.551 ЦК України щодо зменшення пені до розміру коштів, що відповідає принципам розумності та справедливості та судовій практиці Верховного Суду. Окрім того, суд не дав належної оцінки, що між банком і позивачем укладено договір банківського рахунку, правовідносини за яким регулюються ст.1066-1076 ЦК України та Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», а тому підстави для застосування до спірних відносин Закону України «Про захист прав споживачів» відсутні (постанова Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17).

Позивач ОСОБА_1 в особі представника адвоката Матяш Т.В. подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно задоволив його позов, а доводи апеляційної скарги ПриватБанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник АТ «Державний ощадний банк України» адвокат Кокольський С.І. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Печерського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Матяш Т.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2015 року між АТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 укладено договір № 2615134 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжних карток, за умовами п.1.1.1-1.1.2 якого Ощадбанк відкрив позивачу поточний рахунок № НОМЕР_1 на умовах тарифного пакету «Соціальний» і надав платіжну картку VIZA Elektron для здійснення платіжних операцій.

Згідно п.1.2 договору банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, які надходять клієнту, та забезпечує проведення розрахунків за операціями, в тому числі здійсненими з використанням платіжної картки, в межах витратного ліміту.

Згідно п.1.3 договору клієнт зобов`язується здійснювати оплату послуг банку за проведення операцій.

- 4 -

Згідно п.4.2 договору сторони домовились, що всі інші умови цього договору, зокрема, перелік операцій, що вчиняються банком за рахунком, в тому числі за допомогою систем WEB-банкінг «Ощад 24/ 7» та/або Mobile-банкінг «Ощад 24/7», права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок нарахування процентів визначаються Правилами здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», які є невід`ємною частиною цього договору, та Тарифами, правилами відповідної Міжнародної системи, нормами чинного законодавства, Інструкцією користувача.

У червні-серпні 2015 року на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я позвача, надійшли грошові кошти у розмірі 880583,60 грн.

25 серпня 2015 року листом Управління фінансового моніторингу Ощадбанку № 40/1-14/449-8991 було зупинено всі видаткові операції по його рахунку.

09 вересня 2015 року Державна служба фінансового моніторингу України своїм рішенням № 2218-РЗ/2015 також зупинила всі фінансові операції по рахунку і передала матеріали до правоохоронних органів. У межах кримінального провадження ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 21 вересня 2015 року на грошові кошти у сумі 880583,60 грн. на рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 у Ощадбанку накладено арешт.

Вироком Шевченківського районного суду м.Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18, який набрав законної сили, ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.14, ч.2 ст.2585 КК України, а також вирішено долю речових доказів, у тому числі скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року на грошові кошти у сумі 880583,60 грн, що знаходяться на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому на ім`я ОСОБА_1 у філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк».

02 жовтня 2018 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 звернулася до ТВБВ 10004/0149 філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку із заявою, в якій просила повідомити, чи може вона на підставі наданих довіреностей замовити основну на ім`я власника рахунку та додаткову на її ім`я картки, отримати готівкові кошти через касу банку, а також здійснити безготівковий переказ коштів на ім`я третьої особи.

У відповідь на вказану заяву АТ «Ощадбанк» листом від 04 жовтня 2018 року попросив надати до банку: документи на підтвердження трудових відносин з ТОВ «Синтоп» (копію трудової книжки, копії наказів про призначення на посаду та звільнення з посади, копію трудового договору тощо); довідку форми № 1ДФ з органів фіскальної служби; інформацію (персоніфікацію) з органів ПФ України, а листом від 19 жовтня 2018 року повідомив, що проведено оцінку ризиків за операціями, які повірений має намір здійснити, враховуючи той факт, що рахунки, право розпоряджатись якими надано їх власниками відповідно до нотаріально засвідчених довіреностей, не обслуговувалися більше 3-х років (відсутній рух коштів), а також те, що контрагент-відправник коштів на рахунки був фігурантом кримінальної справи з розслідування можливого фінансування тероризму (в рамках якої, у тому числі, мали місце обмеження), банк змушений вжити всіх можливих заходів, щодо виключення ймовірності використання його послуг для легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, та/або фінансування тероризму. У зв`язку з цим виникла необхідність у проведенні уточнення інформації, щодо ідентифікації, верифікації та вивчення зазначених фізичних осіб шляхом особистого їх звернення до установи банку.

29 липня 2019 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 повторно подала до ТВБВ 10004/0149 філії - Донецьке обласне управління Ощадбанку заяву про здійснення безготівкового переказу коштів з рахунку № НОМЕР_1 в Ощадбанку на рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ».

- 5 -

06 серпня 2019 року Ощадбанком надано відповідь, що розрахунково-касове обслуговування рахунку буде проведено після надання до банку всіх документів/відомостей, що вимагаються банком, та після особистої явки власників рахунків до установ банку для проведення верифікації і уточнення інформації про клієнта, оскільки частково надана інформація клієнтів є сумнівною і потребує уточнення, що зазначалося у листі банку № 104.26-08/52 від 25 січня 2019 року.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27 серпня 2019 року у справі № 757/30819/19-ц стягнуто з Ощадбанку на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 880583,60 грн., яка знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 , інфляційні втрати у розмірі 65264,50 грн., 3 % річних у розмірі 17877,05 грн., пеню у розмірі 3 % за кожний день прострочення у розмірі 6525124,48 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано у частині стягнення інфляційних втрат, 3 % річних і пені за Законом України «Про захист прав споживачів» та відмовлено у задоволенні вимог в цій частині. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 24 червня 2020 року постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

16 січня 2020 року Ощадбанк здійснив безготівковий переказ грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 880583,60 грн. з рахунку № НОМЕР_1 в Ощадбанку на рахунок № НОМЕР_2 в АТ «ПУМБ» відповідно до заяви, поданої 16 січня 2020 року представником ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 та платіжного доручення № від 16 січня 2020 року.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що 29 липня 2019 року представник позивача ОСОБА_4 , будучи уповноваженою на розпорядження належними позивачу коштами, звернулася до АТ «Ощадбанк» із заявою про їх переказ, однак Ощадбанк листом від 06 серпня 2019 року незаконно відмовив у їх перерахуванні.

При цьому суд виходив з того, що відмова банку у здійсненні переказу є порушенням договірних зобов`язань і свідчить про прострочення грошового зобов`язання, що є підставою для застосовування до банку цивільно-правової відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України та ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Висновки суду про те, що з боку банку має місце порушення грошового зобов`язання є помилковими з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст.192 ЦК України гроші це законний платіжний засіб, обов`язковий для приймання за номінальною вартістю на усій території України.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому боржник зобов`язаний вчинити на користь кредитора певну дію, зокрема, передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст.ст.509,524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від

- 6 -

боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та від 16 травня 2018 року у справі 686/21962/15-ц).

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами 19 червня 2015 року договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку і пов`язані із відмовою банку здійснити безготівковий переказ грошових коштів на рахунок в іншій банківській установі.

Спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів та встановлює відповідальність суб`єктів переказу, єЗакон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що вказано у його преамбулі.

Відповідно до п.1.24 ст.1 цього Закону переказ коштів - це рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, зобов`язання банку із перерахування грошових коштів з одного рахунку на інший не може вважатись грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів клієнту, а в наданні банком послуг щодо їх переказу за дорученням клієнта. За таких обставин ст.625 ЦК України, яка визначає правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки зобов`язання з переказу коштів не є грошовим, а відповідальність за його порушення передбачена умовами договору та спеціальним Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»

Така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду, зокрема у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 470/493/17, де Верховний Суд, скасовуючи судові рішення у справі та ухвалюючи нове про стягнення пені на підставі Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за несвоєчасний переказ коштів з банківського рахунку, зазначив, що між сторонами було укладено договір банківського рахунку, а тому відповідальність за обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами шляхом здійснення переказів застосовується згідно Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умовами укладеного між сторонами договору.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 569/8539/17, де Верховний Суд зазначив, що не є грошовими зобов'язання, в яких грошові знаки використовуються не як засіб погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це положення ст.625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин. Зобов`язання із перерахування грошових коштів не може вважатися грошовим, адже воно полягає не в сплаті грошових коштів, а в наданні банком послуг щодо їх переказу, що врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Це ж стосується застосування судом до спірних відносин ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» і стягнення ппені у розмірі 4490976,36 грн., що є помилковим.

Згідноч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець прострочує виконання роботи (надання послуги) згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Тобто, за змістом даної норми вона підлягає застосуванню лише у випадку, якщо інше не передбачено законодавством.

Як вище вказувалося відповідальність за порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, встановлена

- 7 -

ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у вигляді пеніу розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення та не більше 10 відсотків суми переказу. Даний Закон є спеціальним у спірних правовідносинах.

Аналогічні положення щодо розміру відповідальності банку за порушення строків переказу містять Правила здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), які згідно п.4.2 укладеного між сторонами договору банківського рахунку є його невід`ємною частиною.

Отже, відповідальність за обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами шляхом здійснення переказів застосовується згідно Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умовами укладеного між сторонами договору (наведені вище постанови Верховного Суду у справах № 470/493/17 та № 569/8539/17).

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції, вищенаведеного не врахував, не звернув увагу на те, що чинним законодавством передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушень прав контрагента за договором банківського рахунку, не з`ясував правової природи укладеного між сторонами договору та умови, які становлять його зміст, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про необхідність застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України та п.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Застосування цієї норми закону можливе при вирішення подібного спору за умови укладення між сторонами договору банківського вкладу, а не договору банківського рахунку.

При цьому посилання суду в рішенні на ряд постанов Верховного Суду України та постанов Верховного Суду, зокрема від 19 вересня 2018 року у справі № 761/46145/16-ц, від 01 жовтня 2018 року у справі № 761/42169/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 592/6332/15-ц та інші,на підтвердження правильності нарахування пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», не є релевантними, оскільки у всіх без виключення справах, наведених судом у рішенні, встановлені інші фактичні обставини, а саме правовідносинивиникли у зв`язку з неналежним виконанням банком зобов`язань за договором банківського вкладу, тоді як у даній справі, рішення в якій є предметом перегляду, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору банківського рахунку, який за своєю правовою природою є відмінним від договору банківського вкладу.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти лише такі рішення, де аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не грунтується на матеріалах справи, ухвалене з неправильним застосуваням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

- 8 -

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України), а зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли на підставі укладеного між сторонами 19 червня 2015 року договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку.

Відповідно до ст.1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом (ст.1074 ЦК України).

Встановлено, що 29 липня 2019 року уповноважений представник позивача ОСОБА_4 звернулася до АТ «Ощадбанк» із заявою про безготівковий переказ коштів з рахунку позивача в Ощадбанку на рахунок в АТ «ПУМБ», однак Ощадбанк листом від 06 серпня 2019 року незаконно відмовив у їх перерахуванні.

Відповідно до п.32.1 ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Згідно п.32.2 ст.32 цього Закону у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Укладений між сторонами договір не містить положень про відповідальності банку за невиконання доручення клієнта на переказ коштів.

Водночас згідно п.4.2 договору № 2615134 про відкриття та обслуговування рахунку, укладеного 19 червня 2015 року між АТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 ,сторони домовились, що всі інші умови цього договору, зокрема відповідальність сторін визначаються Правилами здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк», які є невід`ємною частиною цього договору. Сторони домовилися, що Банк має право змінювати Правила, шляхом розміщення правил на офіційному сайті Банку.

Відповідно до Правил здійснення операцій за рахунками, відкритими фізичним особам у АТ «Ощадбанк» (чинних на час виникнення спірних правовідносин) Особлива

- 9 -

частина, розділ ХХ «Умови договору банківського рахунку», глава 12 «Відповідальність сторін», п.12.4 - за несвоєчасне (пізніше наступного Банківського дня після отримання Розрахункового документу) або помилкове з вини Банку здійснення переказу коштів з Карткового рахунку, за несвоєчасне зарахування на Картковий рахунок суми, яка переказана Клієнту, Банк сплачує останньому пеню у розмірі 0,1 процента від суми відповідного переказу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 процентів суми переказу.

Оскільки АТ «Ощадбанк» без належних правових підстав відмовив позивачу у здійсненні переказу коштів з його рахунку на рахунок в іншій банківській установі, чим позбавив його права вільно розпоряджатися належними йому грошовими коштами, банк має нести відповідальність у вигляді пені.

Відповідачем подано до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності.

З огляду на те, що пеня за один рік (0,1% від суми переказу за кожен день становить 880,58 грн. х 365 днів) значно перевищує 10 процентів суми переказу, стягненю підлягає максимально встановлений законом та договором розмір пені у сумі 88058,36 грн., що становить 10 процентів від суми переказу.

Стягуючи пеню на підставі ст.32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та умов договору, колегія суддів враховує, що позивач не посилався на дану норму права на обгрунтування своїх вимог. Проте, застосовуючи наведену норму права, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що саме на суд покладено обов`язок надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 4 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц. Зокрема у п.7.43 постанови від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 Велика Палата зазначила, що суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни

- 10 -

предмета позову та/або обраного позивачем способу захистута не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог (висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 17 березня 2021 року у справі № 299/396/17).

Доводи Ощадбанку щодо правомірності відмови у переказі коштів за заявою представника позивача від 29 липня 2019 року, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердженння правомірності своїх дій.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів враховує, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 27 серпня 2019 року у справі № 757/30819/19-ц, яке набрало законної сили і яким стягнуто з Ощадбанку на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 880583,60 грн., що знаходились на його рахунку № НОМЕР_1 встановлено, що дії відповідача щодо обмеження права користування поточним рахунком позивача, шляхом його блокування, не відповідають вимогам законодавства та порушують права позивача, а тому кошти підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі. При цьому суд виходив з того, що фактично підставою для зупинення фінансових операцій відповідачем за картковим рахунком позивача є те, що такі рахунки не обслуговувались більше трьох років (відсутній рух коштів), а також у банка наявна підозра щодо законності походження коштів на цих рахунках. Разом з тим, вироком Шевченківським районним судом міста Києва від 23 серпня 2018 року у справі № 761/32089/18 скасовано арешт з грошових коштів та рахунку позивача. Тобто встановлено законність походження грошових коштів, які надійшли на його рахунок у якості оплати праці, та відсутність правових підстав для їх обтяження.

Доводи апеляційної скарги про неврахуванням судом того факту, що заява представника позивача ОСОБА_4 про переказ вкладу від 29 липня 2019 року не відповідає формі розрахункового/касового документу, передбасеному Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України № 103 від 25 вересня 2018 року, оскільки заповнена самостійно представником клієнта від руки, не містить всіх обов`язкових реквізитів касового документа та містить прохання про переказ вкладу з процентами, що не відповідає дійсності, необгрунтовані і не спростовують висновків суду щодо незаконності відмови у переказі коштів.

При цьому колегія суддів враховує, що такі посилання є недоречними та суперечать матеріалам справи, оскільки як вбачається з листа Ощадбанку від 06 серпня 2019 року позивачу відмовлено у переказі коштів з тих же підстав, що й раніше - проведення верифікації і уточнення інформації про клієнта, а не у зв`язку із невідповідністю поданої заяви вимогам закону.

Окрім того, колегія суддів враховує, що заява про переказ від 29 липня 2019 року заповнена представником позивача на бланку, наданому банком із відповідними реквізитами і містить як суму коштів, які підлягають перерахуванню, так і банківські установи та рахунки на які необхідно здійснити перерахування коштів. Вказана заява повністю відповідає за змістом заяві представника від 16 січня 2020 року, на підставі кої кошти були перераховані в АТ «ПУМБ».

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до спірних відносин ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» враховані при скасуванні рішення.

Доводи скарги про необхідність зменшення пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України не мають правового значення, оскільки у стягненні пені за Законом України «Про захист прав споживачів», відмовлено, а стягнута за Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» пеня очевидно є розумною та справедливою компенсацією позивачу.

Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача щодо правильності

- 11 -

застосування до спірних відносин ч.2 ст.625 ЦК України та п.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», апеляційний суд відхиляє з викладених вище підстав, оскільки дані норми не регулюють спірних правовідносин.

Даючи оцінку доводам учасників, викладеним у апеляційній скарзі і відзиві, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволити частково.

Рішення на рішення Печерського районного суду м.Києва від 17 березня 2021 року скасувати і ухвалити нове, яким позов задоволити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (місцезнаходження: 01001 м.Київ, вул.Госпітальна 12-г, ) на користь ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКППНОМЕР_3 ) пеню у розмірі 88058 гривень 36 коп.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: