Справа № 161/9529/21
Провадження № 2/161/2820/21
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

26 липня 2021 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Пушкарчук В.П.

при секретарі - Фурман Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

26.05.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що 05.06.1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2013 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє синів ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після фактичного припинення шлюбних відносин діти залишились проживати разом з нею. У свою чергу, відповідач матеріальної допомоги на утримання спільних синів не давав, у зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду із позовною заявою про стягнення аліментів. Разом з тим, у ОСОБА_2 наразі існує значна сума заборгованості по сплаті аліментів. Вказує, що на даний час у неї є намір забезпечити подальше здобуття сином ОСОБА_4 освіти закордоном на території Республіки Польща, оскільки їх спільний з відповідачем син ОСОБА_4 зарахований на навчання у 8-ий клас Публічної початкової школи № 3 у Бжеско Малопольського Воєводства з 01.09.2021 року. Для забезпечення навчання сина за кордоном у неї є всі можливості, оскільки вона має на території Польщі зареєстроване тимчасове місце проживання та офіційне місце роботи на території Республіки Польща. За наданням згоди на вивіз сина ОСОБА_4 закордон на навчання до відповідача вона звернутись не може, оскільки їй невідоме його місце проживання чи перебування, а також засоби зв`язку, оскільки дуже давно припинили спілкування. Останній жодної участі у вихованні і спілкуванні з дітьми не бере, аліменти на утримання дітей не сплачує та з ними не спілкується. Самостійний розшук відповідача не дав позитивного результату. На підставі викладеного, просить суд надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України, за кордон до Республіки Польща, неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у її супроводі, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , у зв`язку з навчанням у Публічній початковій школі №3 у Бжеско Малопольського Воєводства терміном на один рік з моменту набрання рішенням законної сили, але не менше як до закінчення навчання, а також стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Представник позивача та представник третьої особи подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просять позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подавав.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.06.1999 року, який заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07.06.2013 року було розірвано. Вказане судове рішення набрало законної сили 18.06.2013 року (а.с. 8).

За час шлюбу у сторін народилося двоє спільних дітей - сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7, 8).

Після розірвання шлюбу неповнолітні діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишилися проживати разом з позивачкою, у свою чергу відповідач самоусунувся від виховання та матеріального забезпечення дітей.

Доказів іншого суду надано не було.

Як вбачається із розрахунків по АСВП № 58860577 та № 61632753, у ОСОБА_2 існує заборгованість по сплаті аліментів на утримання меншого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сукупний розмір якої станом на 01.04.2021 року складає близько 63219, 41 грн.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 слідує, що вона бажає перевести сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на навчання у Республіку Польща, однак в силу віку останнього та неможливості отримати відповідний дозвіл від ОСОБА_2 вона позбавлена можливості вивезти сина за кордон.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України).

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. ст. 150, 153, 155 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

На час розгляду справи існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил, - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення.

Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07.12.2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Як встановлено судом, ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у Республіці Польща за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-14), де вона також офіційно працевлаштована (а.с. 16-17).

Із довідки Публічної початкової школи №3 у Бжеско Малопольського Воєводства від 07.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , буде прийнятий до місцевої школи з 01.09.2021 року до 8-го класу (а.с. 20).

Наведене свідчить про ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 має стійкі соціальні зв`язки на території Республіки Польща, які свідчать про наявність у неї усіх необхідних передумов для забезпечення сина ОСОБА_4 закордоном, як здобуттям належної освіти, так і місця проживання.

Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основи відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливосте умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність з створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законі України.

У даному випадку в інтересах дитини є виїзд за межі України зумовлений здобуттям освіти.

Керуючись вищезазначеними Правилами перетину Державного кордону громадян України, відсутність з боку ОСОБА_2 нотаріальної згоди на виїзд дитини закордон, а також виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів малолітнього сина, суд вважає за необхідне надати позивачці тимчасовий дозвіл на виїзд до Республіки Польща ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у її супроводі, без згоди та супроводу відповідача, терміном на один рік, у зв`язку з навчанням останнього у Публічній початковій школі № 3 у Бжеско Малопольського Воєводства.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для надання позивачці дозволу на виїзд до Республіки Польща неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у її супроводі без згоди та супроводу відповідача, терміном, який буде не менше як до закінчення дитиною навчання у Публічній початковій школі № 3 у Бжеско Малопольського Воєводства Республіки Польща, оскільки вказаний період не є конкретизованим, а відтак може створити ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, яка істотно порушить права та законні інтереси відповідача.

За наведених обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди батька задовольнити частково.

Крім того, виходячи із положень ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

На підставі ст. ст. 141, 150, 153, 155, 157 СК України, ст. ст. 15, 16, 313 ЦК України, ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 141, 247, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Торчинської селищної ради Луцького району Волинської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини закордон без згоди батька - задовольнити.

Надати тимчасовий дозвіл на виїзд за межі України, за кордон до Республіки Польща, неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з його навчанням у Публічній початковій школі № 3 у Бжеско Малопольського Воєводства Республіки Польща, у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 , терміном на один рік з моменту набрання рішенням законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 908 (дев`ятсот вісім) грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити за необгурнтованістю.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04 серпня 2021 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук