Справа № 181/656/20
Провадження № 2/181/7/21
РІШЕННЯ
"26" липня 2021 р. смт. Межова
Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Літвінової Л.Ф.,
за участю секретаря судового засідання Макогон І.С.,
представника відповідача адвоката Руденка О.В.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження, в режимі відеоконференції з Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
06 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . На даний час у вказаній квартирі значиться зареєстрованою ОСОБА_2 , яка не є членом її сім`ї, не веде з нею спільного господарства, вони не пов`язані спільним побутом. ОСОБА_2 з дня реєстрації місця проживання в квартирі фактично не проживає, своїх речей у ній не зберігає, оскільки проживає за іншою адресою, не отримує кореспонденцію за адресою квартири, будь-яких перешкод в користуванні жилим приміщенням їй не створювали.
Позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді від 07 серпня 2020 року позовну заяву було залишено без руху (а.с.14-15).
01 вересня 2020 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви (а.с.18-19, 21, 22).
Ухвалою судді від 01 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 25 вересня 2020 року о 10:00 годині (а.с.25-26).
Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 09:30 годину 12 жовтня 2020 року (а.с.39).
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягала.
Представник відповідача адвокат Руденко О.В. проти позову заперечував.
Суд, вислухавши учасників судового процесу, свідка ОСОБА_3 , оцінивши зібрані у справі докази, з`ясувавши обставини справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.
Під час вивчення документів по справі, їм надано відповідну оцінку.
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 25 жовтня 2016 року квартира АДРЕСА_1 , дійсно належить ОСОБА_1 (а.с.21).
Право власності ОСОБА_1 на зазначену квартиру підтверджується також відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.22).
Частиною першою статті 8 Конвенції
про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у т.ч. житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. При цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Статтею 71 Житлового кодексу Україн и передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках:
1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою;
2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання;
3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях;
4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них;
6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому;
7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 своїм діянням порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , передбачені ст. 41 Конституції України, згідно якої - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Дана норма регулюється також ст.ст.319, 329 Цивільного кодексу України.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності відбувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 2 статті 405 ЦПК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено винятково на підставі рішення суду: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Виходячи з того, що Закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм цивільного законодавства (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11).
Пленум Верховного суду України постановою № 2 від 12.04.1985 року
«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Правильне застосування ЖК, введеного в дію з 1 січня 1984 року, має важливе значення в забезпеченні гарантованого Конституцією України права громадян на житло і зміцнення законності в житлових правовідносинах.
Початок відліку час відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права визначає докази, якими підтверджує доводи позову та спростування заперечень відповідача проти позову, доводить їх достатність та переконливість
При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у житловому приміщенні понад 6 місяців та поважність причини такої відсутності.
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 09.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_2 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , що дійсно вона проживає з листопада 2020 року (а.с.130).
Однак, на час розгляду справи сторони не надали суду жодного доказу, чи проживає або не проживає ОСОБА_2 на даний час по АДРЕСА_2 і чітко не вказали, який загальний період часу ОСОБА_2 проживала, проживає за вищевказаною адресою та не надали відповідних доказів даним обставинам.
В підтвердженні можливого проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 слугує адвокатський запит ОСОБА_4 від 02.12.2020 року (а.с.104) щодо заяв ОСОБА_1 до Межівського ВП , про проникнення та перебування у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 сторонніх осіб за період з 20.11.2020 року та відповідь заступника начальника Межівського ВП майора поліції Бобкіна О.С. від 02.12.2020 року (а.с.105), що дійсно заява такого змісту від ОСОБА_1 надійшла до канцелярії ВП, як вказано у відповіді - «при перевірці даної заяви було встановлено, що за паспортними даними за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_2 .. Суд вважає, що дана відповідь не слугує підтвердженням фактичного проживання ОСОБА_2 у вищезазначеній квартирі, а підтверджує фактичну реєстрацію останньої за вищевказаною адресою, яка сторонами не оспорюється.
Відповідно до копії заяви від 04.12.2020 року ОСОБА_2 зверталася до начальника Павлоградського об`єднаного РЕМ АТ ДТЕК Дніпровські електромережі з вимогою невідкладно відновити постачання електричної енергії до квартири АДРЕСА_1 , де вона мешкає (а.с.132).
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що сторонами в достатній мірі не доведено суду, як проживання ОСОБА_2 , так і її не проживання по АДРЕСА_2 .
Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законом не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до ст.72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Однак, суд приймає до уваги довідку № 96 від 01.07.2021 року, надану КП «Комунсервіс» МСР», відповідно до якої відповідач ОСОБА_2 має право власності на 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.234), якою вона може скористуватися, як власник зазначеного житла.
Також суд вважає, що особа, яка має власне житло у своєму розпорядженні і яке знаходиться в одному населеному пункті, зловживає своїм правом на користування житловим приміщенням, яке розташоване у АДРЕСА_2 та належне на праві власності її рідній сестрі ОСОБА_1 , перешкоджаючи таким чином позивачу розпоряджатися своїм власним майном.
Посилання ж відповідача у своїх поясненнях, доданих до матеріалів цивільної справи (а.с107-110) на необхідність проживання її безпосередньо в квартирі позивача у зв`язку з її хворобою та наближеністю даного житла до Межівської центральної лікарні, суд вважає надуманим ОСОБА_2 , так як квартира, власником 1/3 частини якої являється відповідач, перебуває практично на такій же відстані від лікарні, як і квартира позивача.
Твердження свідка ОСОБА_3 , що відповідач ОСОБА_2 подарувала їй свою 1/3 частину зазначеної вище квартири і на даний час ОСОБА_2 власного житла не має, суд оцінює критично, оскільки дані обставини не підтверджені жодним доказом, зокрема, договором дарування.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Кожна сторона несе ризик наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Отже, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Суд встановив, що відповідно до акту огляду МСЕК від 03.09.2020 року ОСОБА_2 є інвалідом II групи (а.с.100).
На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.316, 317, 319, 321, 328, ч.2 ст.386, ст.391 ЦК України, ст.ст.64,71,72 ЖК України, ст.ст.2, 4, 81, 82, 96, 128, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд через Межівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 04 серпня 2021 року.

Суддя: Л. Ф. Літвінова