Єдиний унікальний номер 243/5476/20
Номер провадження 22-ц/804/1779/21
Номер провадження 22-ц/804/1779/21
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2021 року Донецький апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Кішкіної І.В., Тимченко О.О.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Слав-Агро» адвоката Мінаєва Д. Д. на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Проніна С.Г. у м. Слов`янськ Донецької області, повний текст складено 13 травня 2021 року) у цивільній справі №243/5476/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Слав-Агро» про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, який обґрунтовувала тим, що їй на праві власності на підставі державного акту серія ЯГ №725004, належить земельна ділянка пай площею 4,56 га, яка має цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на землях Хрестищенської сільської ради Слов`янського району Донецької області, кадастровий номер :07:000:0327.

01 вересня 2017 року між нею та ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» був укладений договір оренди зазначеної земельної ділянки. Згідно умов даного договору, вона передала відповідачу у строкове платне користування дану земельну ділянку, а відповідач зобов`язався сплачувати їй щорічно орендну плату в розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки з відрахуванням обов`язкового платежу податку на доходи фізичних осіб з внесенням орендної плати в грошовій або натуральній формі протягом терміну дії договору, але не пізніше 31 грудня кожного поточного року. Пунктом 3 даного договору оренди нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 130 412 гривень.

На час подачі позову у неї та членів її родини виникла необхідність користування вищезазначеною земельною ділянкою за її призначенням на своїй розсуд. Про цей намір вона заздалегідь письмово попередила відповідача посилаючись на п. 41 договору оренди земельної ділянки, яким передбачено, що договір може бути розірваний за вимогою орендодавця у разі виникнення необхідності використання земельної ділянки за призначенням орендодавцем чи членами його сім`ї. У відповідь на це попередження нею було отримано листа, в якому відповідач зазначив, що відмовляється розірвати даний договір оренди.

Просила розірвати договір оренди земельної ділянки від 01 вересня 2017 року та стягнути з ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» на її користь витрати по справі.

12 жовтня 2020 року Слов`янським міськрайонним судом було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яке ухвалою суду першої інстанції від 01 лютого 2021 року за заявою представника ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 13 травня 2021 року позовні вимоги задоволено: розірвано договір оренди земельної ділянки площею 4,560 га, кадастровий номер :07:000:0327, яка має цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Хрестищенської сільської ради Слов`янського району Донецької області, який 01 вересня 2017 року було укладено між ОСОБА_2 позивачем та ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро», а також стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 .М витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 5 000,00 грн. та витрати на оплату судового збору в розмірі 840,40 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права

та неправильне застосування норм матеріального права, а також неправильне встановлення судом

обставин, які мають значення для справи у зв`язку із їх неправильним дослідженням та оцінкою.

Вважає, що судом першої інстанції не надано оцінки п.40 оскаржуваного Договору, відповідно до якого розірвання цього договору в односторонньому порядку не допускається. Отже бажання позивача самостійно обробляти земельну ділянку відповідно до п.41 Договору протирічить його п.40 з імперативною вказівкою на протилежне. Їх заперечення на повідомлення позивача про бажання розірвати договір свідчить про неможливість розірвання договору в односторонньому порядку, оскільки не досягнута взаємна згода сторін. Також апелянт звертає увагу на те, що він належним чином виконує свої зобов`язання за договором оренди.

На думку апелянта положення статті 651 ЦК України та ст.31 Закону України »Про оренду землі» не допускають розірвання договору в односторонньому порядку.

Витрати на правничу допомогу вважає не співмірними із обсягом виконаних адвокатом робіт, складністю справи та дійсно витраченим адвокатом часом на надання такої правової допомоги позивачеві.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Вважає,що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те,що можливість розірвання договору оренди земельної ділянки передбачена пунктом 41 Договору, на який вона і посилалася, пред`являючи таку вимогу у позасудовому порядку до відповідача. Звертає увагу, що правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався відповідач, як на підставу своїх вимог, навпаки підтверджують висновки суду першої інстанції щодо можливості розірвання договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку у разі наявності такого пункту у самому договорі.

У судове засідання з`явився представник ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро»-адвокат Мінаєв Д.Д.. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність.(а. с.123-126).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору оренди передбачено розірвання договору на вимогу орендодавця і відмова відповідача щодо розірвання цього договору в позасудовому порядку порушила права позивача як власника.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, зокрема кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України (далі - ЗК України), ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статті 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

До загальних засад цивільного законодавства належить свобода договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України)

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових, зокрема, свобода укладання договору, вибору контрагента, виду договору, визначення умов договору.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Частинами третьою та четвертою статті 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Судом першої інстанції встановлено, що на праві власності ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 4,560 га, кадастровий номер :07:000:0327, яка має цільове призначення ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Хрестищенської сільської ради Слов`янського району Донецької області,що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ № 725004, виданого на підставі розпорядження голови Слов`янської районної державної адміністрації № 224 від 20 квітня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 23.

01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки. Згідно умов даного договору позивач передала відповідачу у строкове платне користування земельну ділянку, а відповідач зобов`язався сплачувати їй щорічно орендну плату в розмірі 5% нормативної грошової оцінки земельної ділянки з відрахуванням обов`язкового платежу податку на доходи фізичних осіб з внесенням орендної плати в грошовій або натуральній формі протягом терміну дії договору, але не пізніше 31 грудня кожного поточного року.

Пунктом 41 зазначеного договору оренди земельної ділянки від 01 вересня 2017 року передбачено, що договір може бути розірвано на вимогу орендодавця у разі виникнення необхідності використання земельної ділянки за призначенням самим орендодавцем чи членами його сім`ї. В такому випадку орендодавець зобов`язаний письмово попередити орендаря не пізніше ніж за три місяці про намір розірвати договір та відшкодувати у повному обсязі збитки, заподіяні орендареві.

Тобто наведеними умовами договору передбачена можливість його розірвання на вимогу однієї із сторін та визначені підстави для такого розірвання, без необхідності встановлення будь-яких інших передумов, зокрема істотного порушення договору. Положення пункту 41 договору були погоджені сторонами на власний розсуд, не суперечать загальним засадам цивільного законодавства, не змінені та не визнані недійсними, а тому є обов`язковими для виконання сторонами правочину у відповідності до положень ст. 651 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) висловила позицію про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

07 березня 2020 року ОСОБА_1 на адресу відповідача була надіслана заява-попередження про те, що у неї та членів її родини виникла необхідність користування вищезазначеною земельною ділянкою за її призначенням за своїм розсудом, та попередила про розірвання даного договору через три місяці з моменту повідомлення про дану вимогу на підставі пункту 41 Договору.

Листом від 18 березня 2020 року ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» на її заяву-попередження повідомила ОСОБА_1 про те , що відповідно до п.11 ст. 93 Земельного кодексу України та ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства не може бути меншим як 7 років. Крім того, свої зобов`язання, відповідно даного договору ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» виконує в повному обсязі, також відповідно до п.40 вказаного договору його розірвання в односторонньому порядку не допускається, та за тлумаченням п. 41 Договору Орендодавець письмово попереджає Орендаря не пізніше ніж за три місяці до кінця польових робіт про намір розірвати договір оренди землі, а тому підстави задовольнити вимогу ОСОБА_1 відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сторони пунктом 41 Договору про оренду землі визначили можливість розірвання договору в односторонньому порядку за умови виникнення необхідності використання земельної ділянки за призначенням самим орендодавцем чи членами його сім`ї та при письмовому попередженні орендаря не пізніше ніж за три місяці про намір розірвати договір. Зазначений пункт договору та його умова не були оспорені орендарем, він з ним погодився. Тому всі права, набуті сторонами правочину за цим договором повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

На виконання умов договору орендодавцем у строки, встановлені договором, було надіслано орендарю заяву-попередження про розірвання договору оренди у зв`язку із необхідністю використання земельної ділянки для своїх потреб на власний розсуд, і ця обставина передбачена умовами договору оренди, як підстава для його розірвання, при цьому орендодавець наполягає на розірванні договору, а орендар ухиляється від такого розірвання, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Такий висновок узгоджується з положеннями статті 651 ЦК України.

Поведінка позивача щодо розірвання договору оренди є послідовною та не суперечливою. Так, при виникненні потреби у використанні земельної ділянки для своїх потреб ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою-вимогою від 07.03.2020 року, на яку останнім була надана відповідь від 18.03.2020 року про відсутність підстав для такого розірвання. При цьому слід зазначити, що надання такої відповіді свідчить про отримання відповідачем повідомлення від ОСОБА_1 про дострокове розірвання договору, а також не слугує підставою для відмови у позові через не надання згоди відповідача на таке розірвання.

У разі, якщо ТОВ «Агрофірма «Слав-Агро» не погоджувалось із такими підставами розірвання договору оренди, воно на стадії укладання договору або додаткової угоди до договору, мало право навести свої заперечення або запропонувати внесення відповідних змін.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду у справах №198/631/19 та 198/877/19 є безпідставним, оскільки правовідносини, описані у них потребують згоди сторін під час розірвання договору оренди земельної ділянки відповідно до положень укладеного між ними договору.

Однак у даному випадку п.41 Договору оренди земельної ділянки від 01.09.2017 року передбачена пряма можливість без погодження сторін в односторонньому порядку розірвати зазначений договір.

Доводи про те, що судом першої інстанції не прийнято до уваги положення пункту 40 Договору оренди земельної ділянки, якою розірвання договору оренди земельної ділянки в односторонньому порядку не допускається, є безпідставними.

Позивач,звертаючись із позовом як на підставу розірвання договору оренди, посилалася на положення пункту 41, яким передбачено можливість розірвання договору на вимогу орендодавця у разі виникнення необхідності використання земельної ділянки за призначенням самим орендодавцем чи членами його сім`ї. Зазначений пункт договору не змінювався та не оспорювався сторонами, в тому числі і орендарем. Тобто такі умови були погоджені сторонами. На виконання умов позивачем на адресу відповідача було завчасно направлено заяву-попередження про намір розірвати договір оренди.

Підстави для застосування за таких умов пункту 40 Договору відсутні.

Також посилання апелянта на належне виконання умов спірного договору не підтверджено матеріалами справи, як і не спростовано ними та не є підставою, посилаючись на яку ОСОБА_1 просила розірвати договір оренди.

За встановлених обставин суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності стягнутих витрат на правову допомогу із обсягом виконаних адвокатом робіт не можуть бути прийнятими до уваги,оскільки вони суперечать положенням процесуального законодавства.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При зверненні з позовною заявою позивач просила стягнути на її користь понесені нею витрати по даній справі та додала витяг з договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року між нею та адвокатом Чередніченко Ю.В., опис витрат та квитанцію про сплату гонорару в сумі 5000 грн..

Представник відповідача клопотання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції не заявляв.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що розмір витрат на правову допомогу є неспівмірним із обсягом виконаних адвокатом робіт, представник відповідача не навів доказів неспівмірності витрат, хоча обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідно до положень статті 137 ЦПК України.

За таких обставин підстави для зміни розміру витрат на правову допомогу із застосуванням співмірності відсутні.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні у матеріалах справи копія витягу з договору про надання правової допомоги від 22.06.2020 року, ордер на представництво інтересів №122958 від 22.06.2020 року, детальний опис витрат ОСОБА_1 за позовом до ПрАТ «Агрофірма «Слав-Агро», підписаний адвокатом та позивачем у справі (з урахуванням уточнень від 01.08.2020 року) та квитанція №15 від 22.06.2020 року про сплату за ведення цивільної справи адвокату у розмірі 5 000,00 грн. є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, підстави для змінили розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Слав-Агро» залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду від 13 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 липня 2021 року.

Судді: