Справа № 467/600/21
04.08.2021 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання - Савчук О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
Вимоги позивача та доводи на їх обґрунтування
Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що перебував із відповідачем у трудових відносинах, проте, 10 листопада 2020 року був звільнений з посади слюсаря ремонтника.
В день звільнення з роботи відповідач не провів виплату усіх належних йому сум по заробітній платі, а тому заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року із відповідача на його користь було стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 14 538, 64 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 599, 52 грн. за період з 11 листопада 2020 року по 17 лютого 2021 року, тобто по день ухвалення рішення.
Позивач вказав, що фактично розрахунок із ним було проведено 11 травня 2021 року в ході примусового виконання вказаного судового рішення.
На думку позивача, відповідач, за таких обставин, на підставі ст. 117 КЗпП України повинен виплатити йому середній заробіток по день фактичного розрахунку, тобто за період з 18 лютого 2021 року по 10 травня 2021 року у розмірі 17 152,56 грн., виходячи із встановленої вищевказаним судовим рішенням середньоденної заробітної плати - 317,64 грн. та 54 робочих днів за весь період затримки розрахунку при звільненні.
Тож, пред`явивши це позов, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 лютого 2021 року по 10 травня 2021 року у розмірі 17 152,56 грн. та судовий збір у розмірі 908,00 грн.
Процесуальні дії у справі
Спрощене провадження у справі було відкрите ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 29 червня 2021 року.
Позиція учасників справи
Позивач в судове засідання не з`явився, про його дату, час і місце був повідомлений належно, причин свого неприбуття не вказував, однак, надав письмову заяву, якою просив розглядати справу за його відсутності, паралельно висловивши власну позицію щодо висунутих ним є вимог, які просив задовольнити повністю, а так само вказавши, що проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.
Відповідач свого представника до суду не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся шляхом направлення судових повісток на зазначену у позовній заяві адресу та публікації оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, причин свого неприбуття не повідомляв, будь - яких заяв чи то клопотань не направляв.
При цьому, відповідач причин неявки свого представника до суду не вказував, будь - яких заяв, у тому числі й заяв по суті справи, не направляв, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належно двічі, у зв`язку із чим суд вважає наявними одночасно існування усіх передумов, визначених ч.1 ст. 280 ЦПК України, і необхідних для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач в силу ч. 11 ст. 182 ЦПК України, з урахуванням норми ч.9 ст. 10 того ж Кодексу, двічі повідомлений про дату, час і місце судового засідання, проте, на розгляд справи свого представника не направив, причин його неявки не вказав, відзив на позов не подав, у той час, як позивач не заперечує проти такого порядку вирішення справи.
За такого, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, позаяк, жоден із учасників справи у судовому засіданні присутнім не був.
Установлені фактичні обставини справи і зміст правовідносин, що виникли між сторонами, із посиланням на докази та застосовані норми права
Тож, суд, вирішуючи справу на підставі наявних у ній доказів, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - із точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, ураховуючи визнання відповідачем позову, виходив із такого.
Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Як видно, за положеннями ст.117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП України) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.
Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст. 117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за нормами ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного суду України від 14 грудня 2016 року по справі №6-788цс16.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, заочним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база № 76» Державного агентства резерву України про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було встановлено, серед іншого, таке.
Позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України і був звільнений з роботи на підставі наказу №69-к від 10.11.2020 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.
В день звільнення позивача із ним не була проведена виплата всіх сум, що належать йому від відповідача.
Оскільки позивач звільнений з роботи 10.11.2020 року, то його середня заробітна плата повинна обчислюватися з виплат, отриманих за попередні два місяці роботи, а саме за вересень та жовтень 2020 року.
З довідки Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України за №18 від 29.01.2021 року з урахуванням даних розрахункового листка на ім`я позивача за вересень 2020 року встановлено, що йому нараховано заробітної плати (без відрахування податків і зборів) за вересень 2020 року 5454,65 грн., з них 3685,25 грн. за фактично відпрацьовані робочі дні (3071,04 грн. оплата по часовому тарифу та 614,21 грн. доплата за складність) та 1769,40 грн. за дні тимчасової непрацездатності, за жовтень 2020 року нараховано 7114,58 грн. Згідно зазначеної довідки №18 від 29.01.2021 року кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у вересні склала 12 днів, у жовтні - 22 дні.
Всього за ці два місяці йому було нарахована заробітна плата в розмірі 10 799,83 грн., кількість відпрацьованих робочих днів за цей період становить 34 робочих дні, тому середньоденна заробітна плата становить 317,64 грн.
Вказане рішення суду набрало законної сили і має преюдиційне значення для цієї справи.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Відповідно, суд вважає доведеним і встановленим розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача, який складає 317,64 грн.
При цьому, фактичний розрахунок із позивачем було проведено 11 травня 2021 року ( а.с. 15,16).
Таким чином, на підставі наявних у справі доказів судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із відповідачем та був звільнений 10 листопада 2020 року.
В день звільнення із позивачем не була проведена виплата всіх сум, що належать йому від відповідача, а тому останній порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки до моменту фактичного розрахунку, який відбувся у даному випадку 11 травня 2021 року.
Отже, вимоги про стягнення із відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 18 лютого 2021 року року по 10 травня 2021 року року є обґрунтованими.
Кількість робочих днів за цей період становить 54.
Отже, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні складатиме: 317,64 грн. х 54 робочих дні = 17 152,56 грн.
Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року №6-195цс14 Верховного Суду України.
Крім цього, згідно роз`яснень, викладених у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.
Отже, нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми.
Як наслідок, у світлі вищевикладеного, суд установив порушення прав позивача відповідачем, а тому вони (права) підлягають судовому захисту у спосіб, що запропонований у позовній заяві, як то, шляхом стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, як то, за період з 18 лютого 2021 року по 10 травня 2021 року включно у розмірі, що встановлений судом.
Тому цей позов підлягає до задоволення.
Щодо розподілу судових витрат
Оскільки позов задоволено повністю, то згідно із правилом ч.1 ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 258, 259, 263 - 265, 273 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Хлібна база №76» Державного агентства резерву України про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області на протязі 30 днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Явіца