ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 березня 2021 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2682/20

Головуючий у першій інстанції Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/514/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Губар В.С., Харечко Л.К.,

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Відповідач:

ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на

на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, (суддя Майборода С.М.) ухвалене в м. Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.09.2014 року у розмірі 17131,41 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту 12198,50 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на просточений кредит згідно ст. 625 812 грн; пеня 4120,91 грн , а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2102 грн. Свої вимоги банк мотивував тим, що між сторонами був укладений кредитний договір № б/н від 07.09.2014 року, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконує належним чином, у добровільному порядку заборгованість не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з їх недоведеності належними, допустимими та достатніми доказами. Суд провівши обрахунок знятих коштів відповідачем за період з 01.01.2016 по 04.10.2020 роки з наданого розрахунку заборгованості, а саме з колонок «Витрати клієнтом кредитних коштів» та «Сума коштів внесена клієнтом на погашення заборгованості» прийшов до висновку, що сума погашення кредиту є більшою за суму знятих коштів. Оскільки, як встановлено відсотки сторонами не узгоджувались, то при проведеному обрахунку розмір відсотків судом не враховувався, в тому числі сторонами не обумовлювався строк погашення отриманих кредитних коштів, а отже відсутні підстави для висновку про наявність заборгованості по тілу кредиту. Вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на просточений кредит згідно ст. 625 ЦК України обрахованими банком за відсотковою ставкою 84% також не підлягають задоволенню, оскільки Умови та Правила банківських послуг на які посилається банк , як на підставу нарахування прострочених відсотків у збільшеному розмірі не є складовою частиною укладеного між сторонами договору від 07 вересня 2014 року, а інших доказів погодження відсотків у збільшеному розмірі матеріали справи не містять. Неузгодженість між сторонами кредитного договору розміру пені є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог щодо її стягнення.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати зазначене рішення суду та постановти нове рішення про задоволенні позовних вимог. АТ КБ «Приват Банк» в апеляційній скарзі зазначає, що на підтвердження своїх позовних вимог банком надані належні та допустимі докази, які відповідачем не спростовані. Укладений між позивачем та відповідачем кредитний договір є чинним та ніким не оспорюється. Позивач вважає, що якщо суд не взяв до уваги Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, то повинен був розрахувати борг за відсотковою ставкою 3% річних відповідно до вимог ст. 625 ЦПК України, або до вимог ч.1 ст.1048 ЦК України нарівні облікової ставки Національного Банку України. Судом на думку банку, порушено формування єдиної правозастосовчої практики щодо розгляду аналогічних справ, де суди при аналогічних обставинах справи стягували заборгованість за тілом кредиту.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

По справі встановлено, що 07.09.2014 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву для отримання кредиту, відповідно до якої відповідач погодився з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його заключення і погодився з його умовами. Відповідач зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.pb.ua. Умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту відповідачу роз`яснена та пам`ятка про умови кредитування отримана. ( а.с. 19)

ОСОБА_1 надавались у користування кредитні картки № НОМЕР_1 строком дії до червня 2018 року, № НОМЕР_2 строком дії до червня 2018 року, № НОМЕР_3 строком дії до травня 2022 року, № НОМЕР_4 строком дії до липня 2023 року. ( а.с. 17) Отримання карток особисто ОСОБА_1 підтверджено скріншотами з програмного комплексу. ( а.с.100- 103)

З виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімав з картки кошти та поповнював картку в період з 07.09.2014 року до 09.05.2019 року. ( а.с. 44-58) Останній платіж ОСОБА_1 було здійснено 02.09.2018 року в розмірі 500 грн шляхом поповнення своєї картки в терміналі самообслуговування в АДРЕСА_1 , а також автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_5 у розмірі 411,43 грн 28.12.2018 року, 09.12.2018 року у розмірі 250,41 грн, автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_6 у розмірі 39,70 грн 28.12.2018 року, автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти НОМЕР_7 у розмірі 0,32 грн. ( а.с. 44-58)

Заперечень щодо не підписання зазначеної анкети та не отримання коштів від позивача від відповідача не надходило і матеріали справи таких доказів не містять. У судовому засіданні суду першої інстанції відповідач підтвердив встановлення на отриману ним кредитну картку кредитного ліміту у розмірі 9000 грн та факт отримання коштів від банку, заперечивши при цьому погодження у письмовому вигляді відсоткової ставки та порядку сплати відсотків. Зазначав про те що не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг ПриватБанком.

Станом на 04.10.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» нарахував заборгованість у розмірі 17131,41 гривень, яка складається з заборгованості по тілу кредиту 12198,50 грн; заборгованості за відсотками нарахованими на просточений кредит згідно ст. 625 812 гр, пені - 4120,91 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками нарахованими на просточений кредит згідно ст. 625, пенею.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 07.09.2014 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтвердження, що саме цей витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету від 07.09.2014 року, оскільки за умовами анкети-заяви позичальник в письмовому вигляді повинен був підтвердити факт отримання повної інформації про умови кредитування у «ПриватБанку». Таких доказів суду не надано.

Крім того, надаючи пояснення в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 заперечував свою обізнаність про Умови та Правила кредитування а також доведення повної інформації банком про повну сукупну вартість кредитування.

В позовній заяві, апеляційній скарзі та у доказах наданих банком на підтвердження позовних вимог відсутні будь-які дані про тип отриманої картки позичальником ОСОБА_1 , що позбавляє суд перевірити правильність проведеного обрахунку. Наявної заборгованості, тому висновок суду першої інстанції щодо відсутності належних достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявної заборгованості по тілу кредиту є вірним. ОСОБА_1 сплачені кошти у більшому розмірі ніж ним отримані.

Як вбачається із обґрунтувань позову та доводів апеляційної скарги, позивач позовних вимог про стягнення договірних відсотків не вказував. Вимог щодо стягнення нарахованих на підставі ст. 1048 ЦК України відсотків позивач також не заявив.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про необхідність проведення судом першої інстанції власного обрахунку заборгованості виходячи з можливості нарахування відсотків у розмірі встановленому законом, оскільки банком не заявлялись вимоги про стягнення заборгованості за відсотками.

Колегія суддів апеляційного суду також погоджується з рішенням суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягненя пені, оскільки матеріали справи не містять доказів належного погодження її розміру.

Обґрунтовуючи підстави стягнення відсотків у розмірі 812 грн позивач послався на ст. 625 ЦК України, тобто відсотки, які встановлені законодавчим актом підвищений розмір яких був передбачений Умовами та правилами кредитування АТ КБ «ПриватБанку».

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Отже, з наведених норм права вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Укладений між сторонами кредитний договір від 07.09.2014 року у вигляді заяви-анкети, не містить кінцевого строку повернення усього кредиту (користування ним).

Тому, відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якою передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав. Отже, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

При цьому, оскільки кінцевий строк повернення відповідачем грошових коштів не було встановлено у анкеті-заяві, тому саме з часу звернення банку з вимогою про повернення коштів у відповідача виникає обов`язок щодо виконання грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19).

Доказів направлення відповідачеві вимог із встановленим строком виконання зобов`язань матеріали справи не містять.

Тому у цій справі вимогою про виконання боржником обов`язку є позовна заява, а відтак, підстави для нарахування відсотків, які передбачені ст. 625 ЦК України на суму всього отриманого кредиту відсутні, оскільки на час звернення з позовом прострочення виконання грошового зобов`язання відсутнє. Як і відсутнє право банку нараховувати вісотки за прострочення виконання зобов`язнання у збільшеному розмірі.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення суду першої інстанції виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами ст. 367 ЦК України знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених ст. 375 ЦПК України, -

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 лютого 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: