Ухвала

04 серпня 2021 року

м. Київ

справа № 570/1533/20

провадження № 61-8068ск21

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування житлового будинку недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у квітні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору дарування житлового будинку недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 з листопада 2002 року проживає з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловік і дружина без реєстрації шлюбу. Позивач стверджує, що за спільні кошти ними побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1 , де з 2005 року вони і проживають разом. Вказувала, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року встановлено факт, що має юридичне значення: проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_3 в період з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року. ОСОБА_2 вважає, що для укладення 20 грудня 2005 року договору дарування вищевказаного житлового будинку необхідна була її нотаріально засвідчена згода, оскільки будинок, згідно вимог частини першої статті 60 СК України належить їй на праві спільної сумісної власності. Крім цього, зазначала, що відповідач у спірному будинку не проживає, не бере участі у веденні спільного господарства та сплаті комунальних платежів, тобто, фактично дарунок не прийняла. Позивач про укладення договору дарування дізналася 29 травня 2019 року, а тому строк позовної давності для звернення з цим позовом не пропущений. Ураховуючи відсутність нотаріально засвідченої згоди позивача на укладення договору, просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та скасувати право власності відповідача на нерухоме майно.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у частині першій статті 65 СК України закріплено презумпцію розпорядження подружжям правом спільної сумісної власності за взаємною згодою та відсутністю доказів на підтвердження придбання спірного будинку у спільну сумісну власність подружжя, тобто, що його було придбано та збудовано в період шлюбу, а також за сумісні кошти. Судом взято до уваги, що з такими вимогами до суду у цій справі позивач також не звертається, а тому, оспорюваний договір дарування стосується будинковолодіння, яке було приватною власністю ОСОБА_3 , у зв`язку з чим дозволу від позивачки на укладення даного договору він не потребував, а отже, підстав для визнання його недійсним з цих мотивів немає. Позовні вимоги про скасування права власності відповідача на спірний будинок є похідними від вимог про визнання договору дарування недійсним, у задоволенні яких судом відмовлено, а тому в цій частині вимоги позову судом відхилені. В частині застосування позовної давності, про що заявлено стороною відповідача, рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що судом при розгляді даної справи не встановлено порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та в позові відмовлено у повному обсязі по суті в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог, а тому положення про позовну давність не підлягають до застосування.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 18 листопада 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 02 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Дацюк С. Г. та зареєстрований за № 2-1487. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , проведену КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» 20 грудня 2005 року, реєстраційний номер 12903483, номер запису 220-443 в книзі 2. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року встановлено факт проживання ОСОБА_2 із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року. Рішення набрало законної сили 26 листопада 2019 року. Недоведеність фінансової участі позивача у придбанні спірного будинковолодіння не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зважаючи на те, що належними і достовірними доказами підтверджено факт спільного проживання однією сім`єю сторін у справі з листопада 2002 року по 24 жовтня 2019 року, беручи до уваги, що оспорюваний правочин вчинено 02 грудня 2005 року, тобто в період фактичних шлюбних стосунків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які характеризуються наявністю у них взаємних прав та обов`язків, систематичного ведення ними спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, а також враховуючи презумпцію належності набутого за період шлюбу майна чоловікові і дружині на праві спільної сумісної власності (без виділення часток), апеляційний суд зробив висновку про те, що для вчинення ОСОБА_3 оскаржуваного договору дарування нерухомого майна була необхідна попередня нотаріально посвідчена згода на його вчинення від ОСОБА_2 . З огляду на те, що при вчиненні договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями, укладеного 02 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , дарувальником не було надано письмової нотаріальної згоди ОСОБА_2 як другого з подружжя на таке дарування спільного сумісного майна подружжя, цей договір був вчинений із порушенням вимог частин першої та четвертої статті 203 ЦК України, а тому підлягає визнанню недійсним.

ОСОБА_1 12 травня 2021 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 червня 2021 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 01 червня 2021 року ці недоліки було усунуто, а саме: подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зокрема, одною з підстав, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права (статті 74 СК України у сукупності зі статтею 60 СК України шляхом ототожнення таких) у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду (постанова Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, провадження № 6-843цс17) та застосованого судом апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України). У касаційній скарзі зазначається, що факт спільного проживання сім`єю не є фактом подружніх відносин, а є лише складовою таких.

Окрім цього, ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзіпідставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 185/8560/18. Також в уточненій касаційній скарзі міститься посилання на постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року.

Касаційна скарга підлягає поверненню у цій частині з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року, провадження № 6-843цс17. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України). Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 394 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Окрім цього, оскаржена постановаРівненського апеляційного суду ухвалена 13 квітня 2021 року. Постанова Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 185/8560/18, на яку посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 , оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень 21 квітня 2021 року. Також, постанова Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, на яку посилається в уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 не є постановою Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання на постанову Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 185/8560/18 та постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року не може бути підставою касаційного оскарження судового рішення і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга у цій частині підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 13 квітня 2021 року в частині підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України та в частині посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 20 квітня 2021 року у справі № 185/8560/18 та постанову Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат