КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №755/4710/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/2161/2021
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2021 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Ткаченко Ю.М., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року у розмірі 11 457 710,89 грн, з яких: неустойка, нарахована за прострочений кредит в розмірі 5 118 245,65 грн, неустойка нарахована за прострочення процентів - 2 000 789,73 грн, 3% річних, нарахованих за прострочений кредит - 357 500,50 грн, 3% річних нарахованих за прострочення процентів - 139 751,66 грн, інфляційні збитки, нараховані за прострочений кредит - 2 761 799,50 грн, інфляційні збитки, нараховані за прострочення процентів - 1 079 623,85 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 грудня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір

№КФ-, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 2 000 000 грн зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23% річних зі строком повернення кредитних коштів до 31 березня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань 23 січня 2014 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, згідно якого останній поручився за виконання відповідачем умов кредитного договору.

Позивач зазначає, що в зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у 2015 році банк звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатами розгляду якого рішенням суду від 21 жовтня 2016 року по справі № 755/16868/15-ц позов задоволено та стягнуто солідарно з відповідача та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 4 166 073 грн.

Зазначене рішення залишене в силі постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року.

При цьому, судом встановлено, що заборгованість існувала, станом на 21 серпня 2015 року, та складалася із 1 999 999,64 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 781 826,24 грн. - прострочена заборгованість за процентами, 1 384 247,19 грн. - пеня.

19 лютого 2019 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» укладено договір відступлення прав вимоги №1/19, за яким до останнього перейшли права кредитора, в тому числі й по кредитному договору.

В подальшому, 11 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова компанія «Горизонт» та позивачем укладено договір відступлення права вимоги №22/19, згідно якого він набув права кредитора, в тому числі й щодо відповідача за кредитним договором.

20 лютого 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/16868/15-ц замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ «Енергобанк» на ОСОБА_1 та судом встановлено обставини щодо відступлення прав на користь позивача.

Позивач вказує, що таким чином він має право щодо звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача пені, 3 % річних та інфляційних втрат, тому що несвоєчасне повернення грошових коштів за кредитним договором порушує його права та інтереси.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за період з 11 листопада 2019 року по 15 березня 2020 року три проценти річних за прострочення сплати кредиту у розмірі 20 678,64 грн, три проценти річних за прострочення сплати відсотків - 8 083,55 грн, інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту - 11 953,90 грн, інфляційні втрати за прострочення сплати процентів - 4 672,94 грн та судовий збір у розмірі 840,80 грн, а всього суму в 46 229,83 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між позивачем, до якого перейшло право вимоги на підставі кредитного договору, та відповідачем виникло грошове зобов`язання у зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 отриманих кредитних коштів.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, відповідають правовій природі грошового зобов`язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення і невиконання такого зобов`язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідач, до моменту укладення позивачем з ТОВ «Фінансова Компанія Горизонт» договору №22/19 від 11 листопада 2019 року, не виконав зобов`язання по поверненню кредитних коштів.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання ) ( ст. 610 ЦК України ).

Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором.

Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов правочину укладеного між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт», підлягають задоволенню частково, а саме за період з 11 листопада 2019 року по 15 березня 2020 року, тобто з дати укладення такого договору по час заявлених позивачем вимог.

Період з 11 листопада 2019 року по 15 березня 2020 року включає 126 днів прострочення відповідачем платежу, а саме: з 11 листопада 2019 року по 31 грудня 2019 року - 51 днів та з 01 січня 2020 року по 15 березня 2020 року - 75 днів.

Отже, 3 % річних за вказаний період на суму заборгованості по кредиту 1 999 999,64 грн становить 20 678,64 грн (( 1 999 999,64 х ( 3 : 365 : 100 ) х 51 ) = 8 383,56 грн ) + ( 1 999 999,64 х ( 3 : 366 : 100 ) х 75 ) = 12 295,08 грн ).

3% річних на суму заборгованості по процентам 781 826,24 грн становить 8 083,55 грн (( 781 826,24 х ( 3 : 365 : 100 ) х 51 ) = 3 277,24 грн ) + ( 781 826,24 х ( 3 : 366 : 100 ) х 75 ) = 4 806,31 грн ).

Загальна сума трьох процентів річних складає 28 762,19 грн.

Індекс інфляції, офіційно встановлений Державним комітетом статистики України, у зазначений період часу становив: у 2019 році: листопад - 100,1, грудень - 99,8; у 2020 році: січень - 100,2, лютий - 99,7, березень - 100,8.

Отже, інфляційна складова боргу за вказаний період, виходячи з суми заборгованості по кредиту 1 999 999,64 грн, становить 11 953,90 (( 1 999 999,64 х 100,1 / 100 х 99,8 / 100 х 100,2 / 100 х 99,7 / 100 х 100,8 / 100 ) - 1 999 999,64 ) грн.

Інфляційна складова боргу на суму заборгованості по процентам 781 826,24грн становить 4 672,94 (( 781 826,24 грн х 100,1 / 100 х 99,8 / 100 х 100,2 / 100 х 99,7 / 100 х 100,8 / 100 ) - 781 826,24 грн ) грн.

Загальна сума інфляційних втрат становить 16 626,84 грн.

Отже, позов у цій частині підлягає задоволенню частково.

Відповідно заявлених вимог позивач ще просить стягнути з відповідача пеню за період з 22 серпня 2015 року по 15 березня 2020 року з розрахунку 56% з посиланням на пункти 7.1, 7.4, 4.2.5 кредитного договору, якими визначено право банку за порушення строків погашення заборгованості за кредитним договором та/або процентів за користування кредитом та/або комісії та/або інших платежів нараховувати позичальнику неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена в п.1.1 договору ( 23% річних ) від суми простроченої заборгованості та підвищувати відсоткову ставку на 5% у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання позичальника протягом 30-ти календарних днів від дати підписання кредитного договору щодо надання додаткового забезпечення ( нерухомого майна ) ринковою вартістю не менше 2 000 000 грн.

Однак, в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги позивач набув щодо відповідача права вимоги саме у розмірах, зазначених у додатку до договору.

З урахуванням зазначених обставин та наявності судового рішення, яким стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 21 серпня 2015 року, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача неустойки, згідно умов кредитного договору.

За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково, а саме на загальну суму 45 389,03 грн, що включає: 3% річних за прострочення сплати кредиту у розмірі 20 678,64 грн, 3% річних за прострочення сплати відсотків - 8 083,55 грн, інфляційні втрати за прострочення сплати кредиту - 11 953,90 грн та інфляційні втрати за прострочення сплати процентів - 4 672,94 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 840,80 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, а також неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_1 , в свою чергу, з тих же міркувань, також подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційних скаргах, у межах доводів та вимог апеляційних скарг, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 30 грудня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №КФ-.

Відповідно до умов правочину, банк надав відповідачу кредит у розмірі 2 000 000 грн на строк з 30 грудня 2013 року по 31 березня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23% річних ( а.с. 15-21 т. 1 ).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у справі №755/16868/15-ц, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як поручителя відповідача, на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року, станом на 21 серпня 2015 року, у розмірі 4 166 073 грн, що включає: прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 1 999 999,64 грн, прострочену заборгованість за процентами - 781 826,24 грн та пеню - 1 384 247,19 грн ( а.с. 9-10, 11-13 т. 1 ).

19 лютого 2019 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» укладено договір №1/19 про відступлення прав вимоги, за яким товариство, серед іншого, отримало право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року ( а.с. 26-28 т. 1 ).

Договір укладено за результатами електронного аукціону від 25 січня 2019 року, де переможцем аукціону стало ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» ( а.с. 25-26 т. 1 ).

11 листопада 2019 року між ТОВ «Фінансова Компанія Горизонт» та ОСОБА_1 укладено договір №22/19 про відступлення права вимоги, за яким позивач отримав право вимоги до ОСОБА_2 на підставі кредитного договору №КФ- від 30 грудня 2013 року ( а.с. 29-31 т. 1 ).

Як обумовлено пунктом 1.3 цього правочину, первісний кредитор - ТОВ «Фінансова Компанія Горизонт» передає ( відступає ) новому кредитору - ОСОБА_1 права вимоги до боржників, що належать первісному кредитору на момент укладення цього договору, в наступному обсязі: в повному обсязі права кредитора за основними договорами, включаючи, право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів та/або процентів та/або комісії та/або пені та/або штрафів у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього Договору, а також передачі предметів забезпечення ( іпотеки, застави ) в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, а також права процесуального правонаступництва по всіх судових справах, що існують або можуть виникнути в майбутньому ( а.с. 29 т. 1 ).

Відповідно до реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, що є додатком до договору №22/19 про відступлення прав вимоги від 11 листопада 2019 року, зазначено, що за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року стосовно боржника ОСОБА_2 розмір прав вимоги, що відступаються, складає 3 498 448,88 грн, у тому числі: сума простроченого кредиту - 1 999 999,64 грн та сума прострочених процентів - 1 498 449,24 грн ( а.с. 31 т. 1 ).

12 листопада 2019 року позивач на адресу ОСОБА_2 направляв повідомлення про відступлення права вимоги, як новий кредитор за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року, укладеним між відповідачем та ПАТ «Енергобанк» ( а.с. 22-23 т. 1 ).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року у справі №755/16868/15-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року, замінено сторону виконавчого провадження - кредитора Публічне акціонерне товариство «Енергобанк» на ОСОБА_1 по рішенню Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2016 року у справі №755/16868/15-ц за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Енергобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Енергобанк» заборгованість за кредитним договором №КФ- від 30 грудня 2013 року у розмірі 4 166 073 грн ( а.с. 32-35 т. 1 ).

Оскільки відповідач не виконує судове рішення, ОСОБА_1 17 березня 2020 року звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення неустойки, за період з 22 серпня 2015 року по 15 березня 2020 року, трьох відсотків річних та інфляційних втрат - з 01 квітня 2014 року по 15 березня 2020 року, виходячи із встановлених рішенням суду розміру заборгованості ( станом на 21 серпня 2015 року ) за кредитом - 1 999 999,64 грн та заборгованості за процентами - 781 826,24 грн.

За наведеними позивачем розрахунками ціна позову складає суму 11 457 710,89 грн, що включає: неустойку, нараховану за прострочений кредит в розмірі 5 118 245,65 грн, неустойку за прострочення процентів - 2 000 789,73 грн, 3% річних за прострочений кредит - 357 500,50 грн, 3 % річних за прострочення процентів - 139 751,66 грн, інфляційні збитки за прострочений кредит - 2 761 799,50 грн, інфляційні збитки за прострочення процентів - 1 079 623,85 грн.

Однак, враховуючи вищенаведені умови пункту 1.3 договору №22/19 про відступлення права вимоги від 11 листопада 2019 року та додатку до нього, з точки зору суду другої інстанції, до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 3 498 448,88 грн.

Зазначений договір про відступлення права вимоги відповідає вимогам чинного законодавства, його недійсність прямо не встановлена законом, він не оскаржений в судовому порядку та не визнаний недійсним, то в такому випадку діє презумпція правомірності правочину згідно положень ст. 204 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона ( боржник ) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо ) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться ( ст. 526 ЦК України ).

За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк ( термін ) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін ).

Разом з тим, відповідальність боржника за порушення грошового зобов`язання встановлена законом, а саме приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України, та право на стягнення таких коштів надано кредитору.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом ( ст. 611 ЦК України ).

В даному випадку між позивачем, до якого перейшло право вимоги на підставі кредитного договору, та відповідачем виникло грошове зобов`язання у зв`язку з неповерненням ОСОБА_2 отриманих кредитних коштів.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами, відповідають правовій природі грошового зобов`язання та визначеним законодавством підставам для їх виникнення і невиконання такого зобов`язання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Відповідач, до моменту укладення позивачем з ТОВ «Фінансова Компанія Горизонт» договору №22/19 від 11 листопада 2019 року, не виконав зобов`язання по поверненню кредитних коштів.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання ) ( ст. 610 ЦК України ).

Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений законом або договором.

Згідно положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року зазначено про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов правочину, укладеного між позивачем та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт», часу, який обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, підлягають задоволенню частково, а саме за період з 17 березня 2017 року по 15 березня 2020 року, тобто за 1095 днів прострочення відповідачем платежу.

При цьому, для визначення зазначених складових позову суд другої інстанції вважає за необхідне провести розрахунок лише із суми заборгованості, зазначеної позивачем - 2 781 825,88 ( 1 999 999,64 + 781 826,24 ) грн відповідно до положень ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, 3% річних за вказаний період на суму заборгованості по тілу кредиту, яка була передана за договором відступлення права вимоги, в сумі 1 999 999,64 грн становить 67 860,32 ( 1 999 999,64 х 3 : 365 : 100 х 1095 ) грн.

В свою чергу, інфляційна складова цього боргу за вказаний період, виходячи з суми заборгованості по кредиту у розмірі 2 781 825,88 грн, становить 66 820,37 (( 2 781 825,88 х 101,8 ) - 2 781 825,88 ) : 31 х 14 ) + ( 2 781 825,88 х 100,9 : 100 х 101,3 : 100 х 101,6 : 100 х 100,2 : 100 х 99,9 : 100 х 102,0 : 100 х 101,2 : 100 х 100,9 : 100 х 101,0 : 100 х 101,5 : 100 х 100,9 : 100 х 101,1 : 100 х 100,8 : 100 х 100,0 : 100 х 100,0 : 100 х 99,3 : 100 х 100,0 : 100 х 101,9 : 100 х 101,7 : 100 х 101,4: 100 х 100,8 : 100 х 101,0 : 100 х 100,5 : 100 х 100,9 : 100 х 101,0 : 100 х 100,7 : 100 х 99,5 : 100 х 99,4 : 100 х 99,7 : 100 х 100,7 : 100 х 100,7 : 100 х 100,1 : 100 х 99,8 : 100 х 100,2 : 100 х 99,7 : 100 х (( 2 781 825,88 х 100,8 ) - 2 781 825,88 ) : 31 х 15 ) - 2 781 825,88 )) грн.

Таким чином, з точки зору суду другої інстанції, позовні вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та індексу інфляції за час прострочення підлягають частковому задоволенню у зазначеному апеляційним судом розмірі та строк.

Крім того, позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки за період з 22 серпня 2015 року по 15 березня 2020 року з розрахунку 56% з посиланням на пункти 7.1, 7.4, 4.2.5 кредитного договору, якими визначено право банку за порушення строків погашення заборгованості за кредитним договором та/або процентів за користування кредитом та/або комісії та/або інших платежів нараховувати позичальнику неустойку за кожний день прострочення в розмірі подвійної процентної ставки, що визначена в п.1.1 договору ( 23% річних ) від суми простроченої заборгованості та підвищувати відсоткову ставку на 5 % у разі невиконання чи неналежного виконання зобов`язання позичальника протягом 30-ти календарних днів від дати підписання кредитного договору щодо надання додаткового забезпечення ( нерухомого майна ) ринковою вартістю не менше 2 000 000 грн.

Однак, зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки за умовами договору про відступлення прав вимоги позивач набув щодо відповідача права вимоги саме у розмірах, зазначених у додатку до договору щодо прострочених кредиту та процентів.

З цього приводу суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зауважити про те, що відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Кредитним договором був визначений строк кредитування відповідача по 31 березня 2014 року.

З урахуванням зазначених обставин та наявності судового рішення, яким стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором, станом на 21 серпня 2015 року, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідача неустойки, згідно умов кредитного договору.

Таким чином, суд другої інстанції вважає, що місцевий суд дійшов помилкового та необґрунтованого висновку про розмір трьох процентів річних від простроченої суми та розміру індексу інфляції за час прострочення.

Враховуючи зазначене, доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог у визначеному апеляційним судом розмірі відповідно до положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального і процесуального права.

При цьому, доводи ОСОБА_2 про відсутність у позивача права на стягнення трьох відсотків річних та сплату боргу із врахуванням індексу інфляції у встановленому судом другої інстанції розмірі, оскільки він не є спеціальним суб`єктом з кредитних правовідносин згідно постанови Великої Палати Верховного Суду в справі №465/646/11 від 31 жовтня 2018 року, з точки зору суду другої інстанції, не є підставою для залишення їх без задоволення, оскільки недійсність укладеного між сторонами правочину прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним відповідно до положень ст. 215 ЦК України.

В свою чергу, посилання ОСОБА_1 на необхідність стягнення із відповідача грошових сум у більшому розмірі, ніж визначив апеляційний суд, спростовуються положеннями постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №127/15672/16-ц від 08 листопада 2019 року.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне здійснити перерозподіл судових витрат та стягнути судовий збір із ОСОБА_2 на користь позивача на підставі ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог у розмірі 8 331,55 (( 67 860,32 + 66 820,37 ) : 11 457 710,89 х ( 10 510,00 + 15 765,00 )) грн.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 67 860,32 грн., індекс інфляції за час прострочення - 66 820,37 грн.

В решті позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 331,55 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова