Справа № 158/949/21
Провадження № 2/0158/313/21
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 серпня 2021 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області у складі:
головуючого судді Польової М.М.,
з участю секретаря судового засідання Сороки І.Є.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Скрипчук О.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» (далі ДП «Ківерцівське лісове господарство») про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.03.2021 ОСОБА_2 наказом ДП «Ківерцівське лісове господарство» від 01.03.2021 №12-к звільнено з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство» на підставі пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Заначений наказ позивач вважає незаконним з наступних підстав: 1) позивача не було належним чином повідомлено за 2 місяці про наступне вивільнення; 2) позивачу не було запропоновано інші посади у ДП «Ківерцівське лісове господарство»; 3) при звільненні не було враховано переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством; 4) згода профспілкового органу на момент звільнення позивача вичерпала свою дію за часом.
Враховуючи наведене позивач просить суд визнати незаконним наказ ДП «Ківерцівське лісове господарство» від 01.03.2021 №12-к; поновити його на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 15 000 грн, а також вирішити питання розподілу судових витрат.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 06.04.2021 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що звільнення позивача було проведено відповідно до чинного законодавства. Так, на адресу позивача було надіслано рекомендований лист з повідомлення про звільнення з посади у зв`язку з скороченням. Вказаний рекомендований лист було повернуто відправнику у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Перше повідомлення про надходження листа було опущено в поштову скриньку позивача 10.11.2020, у цей період позивач не перебував на лікуванні у медичних закладах, а тому мав можливість отримати вказаний лист.
Щодо твердження позивача про порушення відповідачем вимог частини восьмої статті 43 КЗпП України зазначила, що протокол №29 профкому ДП «Ківерцівське лісове господарство» датовано 06.11.2020, а звільнення позивача відбулося 01.03.2021, тобто відповідачем було проведено звільнення в строк, що не перевищує одного місяця з дня одержання згоди виборного профспілкового органу. Крім того, із наданих позивачем листків непрацездатності слідує, що він майже весь період з 06.11.2020 по 01.03.2021 перебував на лікуванні, а тому відповідач не мав можливості його звільнити.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 10.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.
Так, судом встановлено, що 06.11.2020 ДП «Ківерцівське лісове господарство» прийнято наказ №121 «Про скорочення штату», у якому вирішено скоротити 1 посаду майстра Сокиричівського лісництва (а.с.38).
З протоколу №29 від 06.11.2020 слідує, що на засіданні профкому ДП «Ківерцівське лісове господарство» 06.11.2020 було вирішено, що скороченню підлягає майстер лісу Сокиричівського лісництва ОСОБА_2 (а.с.39).
Наказом ДП «Ківерцівське лісове господарство» від 01.03.2021 №12-к звільнено з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва ОСОБА_2 з 01.03.2021 (а.с.27).
Вважаючи даний наказ незаконним позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно із частиною першою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження здійснення відповідачем належного повідомлення позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. Твердження представника відповідача про те, що позивач був належним чином повідомлений про наступне вивільнення шляхом надіслання йому рекомендованим листом повідомлення про звільнення з посади у зв`язку з скороченням, суд до уваги не бере, оскільки відповідачем не надано суду доказів на підтвердження надіслання такого повідомлення позивачу, а також доказів його отримання останнім.
Відтак, відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо повідомлення позивача про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.
Крім того, частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Частиною восьмою статті 43 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).
Як вбачається із матеріалів справи, протокол №29 засідання профкому ДП «Ківерцівське лісове господарство» датований 06.11.2020, а звільнення позивача відбулось 01.03.2021, тобто поза межами строку, визначеного частиною восьмою статті 43 КЗпП України.
Вказана згода профспілкового органу на момент звільнення позивача вичерпала свою дію за часом, а відтак, відповідачем при звільненні ОСОБА_2 не було дотримано вимог статті 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на його звільнення виборного органу первинної профспілкової організації.
Також однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату працівників є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Так, частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
У матеріалах справи відсутні відомості про те, що до дня звільнення відповідачем пропонувались позивачеві усі наявні вакантні посади для працевлаштування.
Водночас, із списків майстрів лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство» (а.с.85), наданих представнику позивача на його адвокатський запит, слідує, що у період з 06.11.2020 (з часу прийняття рішення про скорочення з посади майстра лісу ОСОБА_2 ) та до 01.03.2020 (дня звільнення з посади), було прийнято на посади майстрів лісу Сокиричівського лісництва 2 працівників ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).
Крім того, із списку працівників ДП «Ківерцівське лісове господарство», прийнятих з 06.11.2020 по 01.03.2021, слідує, що на різні посади у ДП «Ківерцівське лісове господарство» прийнято 11 працівників, серед яких 6 майстрів лісу (а.с.86).
Отже, відповідачем не виконано обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки не було запропоновано всіх наявних вакантних посад за період з часу прийняття рішення про його скорочення з посади до безпосереднього звільнення.
Також суд звертає увагу, що відповідачем порушено вимоги статті 49-2 КЗпП України щодо врахування при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці переважного право на залишення на роботі, передбаченого законодавством.
Відповідно до частин першої, другої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання.
Як слідує із штатного розпису по ДП «Ківерцівське лісове господарство» на 2020 рік, затвердженого 01.09.2020, у Сокиричівському лісництві кількість штатних посад майстрів лісу становила 6 одиниць (а.с.43).
Відповідно до штатного розпису по ДП «Ківерцівське лісове господарство» на 2021 рік, затвердженого 23.12.2020, кількість штатних посад майстрів лісу у Сокиричівському лісництві становила 5 одиниць (а.с.44).
Представником відповідача ні у відзиві на позовну заяву, ні у судовому засіданні не надано суду пояснень яким чином відбувалось визначення працівника, який підлягав скороченню з посади майстра лісу Сокиричівського лісництва. Також не наведено критеріїв, за якими відповідачем було прийнято рішення про звільнення саме ОСОБА_2 та які переваги над позивачем мали інші майстри лісу, які були залишені на роботі.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, загальний стаж роботи позивача у ДП «Ківерцівське лісове господарство» складає майже 37 років, з яких на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва більше 32 років. За час своєї роботи ОСОБА_2 жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності, а навпаки неодноразово отримував подяки та почесні грамоти (а.с.15-23, 47-60).
У період з 13.02.2013 по 01.03.2013 позивач пройшов підвищення кваліфікації у Березнівському лісовому коледжі, а у 2015 закінчив Державний вищий навчальний заклад «Шацький лісовий коледж ім. В.В. Сулька» за спеціальністю «лісове господарство» та здобув кваліфікацію технік лісового господарства (а.с.47-48).
Також з матеріалів справи слідує, що позивач отримує пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання по зору, дружина позивача ОСОБА_5 отримує пенсію по інвалідності 2 групи загального захворювання, а син позивача ОСОБА_6 пенсію по інвалідності 2 групи, інвалідність з дитинства (а.с.61-64).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 проведено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, а тому наказ ДП «Ківерцівське лісове господарство» від 01.03.2021 №12-к «Про звільнення ОСОБА_2 » є незаконним.
Згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оскільки позивача звільнено без законної підстави, тому він підлягає поновленню на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва ДП «Ківерцівське лісове господарство».
Окрім того, частина друга статті 235 КЗпП України передбачає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, які передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Оскільки позивач звільнений 01.03.2021, а з 06.11.2020 по 28.02.2021 перебував у відпустці та на лікуванні, перед звільненням протягом останніх двох календарних місяців він не працював, тому для обчислення середньомісячної заробітної плати позивача необхідно виходити із виплат за попередні місяці жовтень та листопад 2020 року.
Відповідно до розрахунку нарахування середньомісячного заробітку ОСОБА_2 (а.с.45) заробітна плата позивача у жовтні 2020 року становила 3664,29 грн. (кількість робочих днів 9), у листопаді 2020 року 2035,71 грн. (кількість робочих днів - 5), відтак середньоденна заробітна плата становить ((3664,29 грн. + 2035,71 грн.) : 14 робочих днів = 407,14 грн., у зв`язку з чим на користь позивача з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2021 по 02.08.2021 в розмірі 42 749,70 грн. (407,14 грн. х 105 днів вимушеного прогулу) без відрахування податків і зборів.
Судом не прийнято до уваги при визначені середньої заробітної плати надану позивачем довідку про дохід, отриманий ОСОБА_2 за період з 01.09.2020 по 28.02.2021, оскільки із наданої довідки неможливо встановити складові такого доходу, та, відповідно, перевірити чи підлягають вони врахуванню при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Порядку.
Крім того, стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.
Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2000 грн., тобто вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково.
Окрім цього, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно із частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати; позовної заяви майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Тобто, при подачі даного позову ОСОБА_2 необхідно було сплатити 908 грн. за вимогу немайнового характеру (визнання незаконним наказу та поновлення на посаді) та 908 грн. за вимогу майнового характеру (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди).
Відповідно до квитанції від 31.03.2021 №55124458 позивач сплатив судовий збір в розмірі 908 грн., тобто лише за вимогу майнового характеру, оскільки від сплати судового збору за вимогу немайнового характеру позивач звільнений.
Таким чином, оскільки судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір в сумі 908 грн. за вимогу майнового характеру, а також стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 908 грн. за вимогу немайнового характеру, від сплати якої позивач звільнений.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд враховує наступне.
Згідно із частинами першою, другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду наступні документи: 1) копію договору про надання професійної правничої допомоги від 10.03.2021; 2) копію додаткової угоди №1 від 10.03.2021; 3) копію додаткової угоди №2 від 10.03.2021; 4) копію додаткової угоди №3 від 02.08.2021; 5) копію акта прийому-передачі наданих послуг №1 від 27.04.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 7000 грн.; 6) копію акта прийому-передачі наданих послуг №2 від 02.08.2021, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 2800 грн.; 7) копії розрахункових квитанцій від 10.03.2021, 27.04.2021, 02.08.2021 про оплату за надання професійної правничої допомоги в загальному розмірі 9800 грн. (а.с.70, 97-101, 144-146).
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про доведеність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді в розмірі 9800 грн. та їх співмірність складності справи та виконаним адвокатом обсягу робіт, а тому вказані витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.
Керуючись статтями 10, 12, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити частково.
Визнати незаконним наказ Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» від 01 березня 2021 року №12-к «Про звільнення ОСОБА_2 ».
Поновити ОСОБА_2 на посаді майстра лісу Сокиричівського лісництва Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» з 01 березня 2021 року.
Стягнути з Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 42 749 (сорок дві тисячі сімсот сорок дев`ять) гривень 70 копійок.
Стягнути з Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9800 (дев`ять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок.
Стягнути з Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» в дохід держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.
Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць звернути до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене через Ківерцівський районний суд Волинської області до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 04 серпня 2021 року.

Позивач: Державне підприємство «Ківерцівське лісове господарство» (45200, Волинська область, м. Ківерці, вул. Кузнєцова, буд. 4; ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя Ківерцівського районного суду М.М. Польова