22-ц/804/1020/21
263/3470/20

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2021 року місто Маріуполь

справа № 263/3470/20

провадження № 22-ц/804/1020/21

Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Попової С.А.,

секретар судового засідання Грішко С.В.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро»,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Федоренко Т.І. від 25 листопада 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В березні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (далі ТОВ «ФК «Дінеро»), в якому просив суд визнати недійсним договір кредитної лінії у вигляді загальних умов договору кредитної лінії, спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № L2334300 між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 .

Позовна заява мотивована тим, що в січні 2019 року позивачу почали надходити дзвінки від працівників відповідача, з яких він дізнався про те, що ним укладено договір кредитної лінії з ТОВ «ФК «Дінеро».

Копію договору позивач запросив у відповідача, але станом на день подання позову так її і не отримав.

Згідно із примірником договору про споживчий кредит, що розміщений на сайті за посиланням https://www.dinero.ua/stranica/primeri-dogovorov, Договір складається зі Спеціальних умов Договору кредитної лінії та Загальних умов Договору кредитної лінії, додаткової угоди, а також будь-яких змін або доповнень до них.

Згідно із зазначеним договором, кредитодавець зобов`язується надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня терміну оплати.

Спеціальними умовами для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № L2334300 передбачені наступні умови договору кредитної лінії: ліміт кредитної лінії: 5 000 грн; сума кредиту: 5 000 грн. Строк дії договору сторонами не визначено.

Позивач зазначав, що кредитний договір не був підписаний з його сторони, сторони не домовились про всі істотні умови визначені законодавством, а сам договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним.

Крім того, позивач зазначив, що у нього відсутні відомості, що гроші в сумі 5 000 грн передавались кредитодавцем позивачу, а тому, на думку позивача, договір не є укладеним.

Також вказував, що відповідач не виконав встановлені імперативні вимоги Закону щодо надання інформації про споживчий кредит.

Позивач вважав, що такі дії розглядаються як нечесна підприємницька практика в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Таким чином, позивач вважає, що за нормами ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» спірний правочин є недійсним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Дінеро» про визнання недійсним кредитного договору задоволено.

Визнано договір кредитної лінії № AG2069856 (номер у системі L2334300) від 22 жовтня 2018 року, укладений між ТОВ «ФК «Дінеро» та ОСОБА_1 , недійсним.

Стягнуто з ТОВ «ФК «Дінеро» на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що з матеріалів справи встановлено відсутність досягнення домовленості про всі істотні умови договору визначені законодавством між сторонами, та відсутність волевиявлення позивача, виявленого у передбаченій законом формі (письмовій або електронній), спрямованого на укладення між позивачем та кредитором ТОВ «ФК «Дінеро» договору кредитної лінії №AG2069856 від 22 жовтня 2018 року, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. Відповідачем доводи позивача не спростовано та доказів на їх спростування суду не надано.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 лютого 2021 року відповідач ТОВ «ФК «Дінеро» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір кредитної лінії та Спеціальні умови договору кредитної лінії від 22 жовтня 2018 року укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі.

Відповідачем проведено ідентифікація та верифікація позивача до підписання договору, шляхом перевірки відповідності наданих позивачем особистих даних, номеру карткового рахунку, фінансового номеру телефону даним в Українському бюро кредитних історій.

Вже після того, як інформаційно-телекомунікаційна система відповідача показала повний збіг даних, наданих позивачем (відсутність перевипуску сім-картки, дійсність ознайомлення позивача з умовами Договору та правилами надання фінансових послуг), відповідачем було направлено на зазначений позивачем номер телефону одноразовий ідентифікатор.

Отже, позивачем укладено договір в порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме у відповідності до Закону України «По електронну комерцію».

За договором позивачем отримано зазначену суму кредиту, яка перерахована на його картковий рахунок, що не спростовано належними та допустимими доказами з боку позивача.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 не скористався.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 березня 2021 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Зайцева С.А., Попова С.А.

Ухвалою апеляційного суду від 09 березня 2021 року у справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою апеляційного суду від 15 березня 2021 року у справі закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно з твердженнями позивача в телефонному режимі з відповідачем в січні 2019 року він з`ясував, що ним укладено договір кредитної лінії з ТОВ «ФК «Дінеро».

Відповідно до примірника договору про споживчий кредит, що розміщений на сайті за посиланням https://www.dinero.ua/stranica/primeri-dogovorov, Договір складається зі Спеціальних умов Договору кредитної лінії та Загальних умов Договору кредитної лінії, додаткової угоди, а також будь-яких змін або доповнень до них.

Згідно із зазначеним договором, кредитодавець зобов`язується надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії, на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення, і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня терміну оплати.

Спеціальними умовами для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № L2334300 передбачені наступні умови договору кредитної лінії: ліміт кредитної лінії 5 000 грн; сума кредиту 5 000 грн.

Договір кредитної лінії та Спеціальні умови договору кредитної лінії № AG2069856 від 22 жовтня 2018 року укладено в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача в електронній формі.

В матеріалах справи на а.с. 42-52 містяться роздруківки Загальних умов договору кредитної ліній, Спеціальних умов Договору позики №AG2069856, Додаткової угоди №АМ5917691 до Спеціальних умов для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії № AG2069856, Паспорту споживчого кредиту, Інформації, яка надається споживачу до укладання договору про споживчий кредит.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 11 вересня 2020 року витребувано з ТОВ «ФК «Дінеро» докази на підтвердження того, що саме позивач ОСОБА_1 заповнив відповідну заяву на електронному порталі, шляхом введення необхідної суми кредиту та строку сплати, докази, що саме позивач 22 жовтня 2018 року створив особистий кабінет на порталі, шляхом виконання вказівок, викладених на порталі, доказ того, що саме позивач 22 жовтня 2018 року натиснув кнопку «прийняти» чим підтвердив надання згоди на використання персональних даних, доказ того, що саме позивач 22 жовтня 2018 року отримав у відповідача та потім ввів Код підтвердження для того, щоб саме позивач 22 жовтня 2018 року пройшов «Автофотоверифікацію», а також оригінали документів: загальних умов Договору кредитної лінії, спеціальні умови для короткострокового кредиту Договору кредитної лінії №AG2069856 від 22 жовтня 2018 року, додаткову угоду №AG2069856 до Договору кредитної лінії №AG2069856 від 22 жовтня 2018 року.

16 жовтня 2020 року на адресу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області надійшла заява ТОВ «ФК «Дінеро» з долученими документами, відповідно до вимог ухвали суду від 11 вересня 2020 року(а.с.107-118).

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа.

Відповідно до ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною. Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа, як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Також, відповідно до ч.1, 2 ст.6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було заповнено заявку в електронному вигляді на отримання кредиту. Зі змісту цієї заявки видно, що ним вказано значну за обсягом і інформативністю кількість особистих даних, зокрема номер мобільного телефону, паспортні дані.

Позивачем не було повідомлено суд, кому, крім нього, було відомо про зазначені у цій електронній заявці відомості.

Посилання позивача на неналежну форму оскаржуваного правочину, а саме його не підписання, як підставу для визнання його недійсним спростовуються наданими відповідачем доказами та вимогами вищенаведеного законодавства.

Суд першої інстанції в рішення дійшов висновку, що позивача не було належним чином ідентифіковано відповідно до положень ст. 11,12 Закону України «Про електронну комерцію», що не можна визнати обгрунтованим.

Як вбачається з наданих відповідачем документів, ідентифікація та верифікація позивача була проведена ще до підписання договору шляхом перевірки відповідності наданих позивачем особистих даних, номеру карткового рахунку, фінансового номеру телефону. Після повного ознайомлення позивачем з умовами договору та правилами надання фінансових послуг, що вбачається з інформації, яка міститься на веб-сайті відповідача, відповідачем на зазначений позивачем фінансовий номер телефону відправлено одноразовий ідентифікатор відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

На веб-сайті відповідача розміщено публічний договір кредитної лінії, до якого приєднався позивач, уклавши Спеціальні умови договору кредитної лінії в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Таким чином, позивачем було укладено договір в порядку, передбаченому чинним законодавством, а саме Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідачем доведено, що під час укладення договору на сайті Відповідача, з метою уникнення випадків шахрайства, клієнти проходять процес верифікації та ідентифікації.

Відповідно до пункту 8 статті 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги», електронна ідентифікація - процедура використання ідентифікаційних даних особи в електронній формі, які однозначно визначають фізичну, юридичну особу або представника юридичної особи. Відповідно до пункту 20 цієї статті, ідентифікація особи процедура використання ідентифікаційних даних особи з документів, створених на матеріальних носіях, та/або електронних даних, в результаті виконання якої забезпечується однозначне встановлення фізичної, юридичної особи або представника юридичної особи.

В позовній заяві позивач заперечує лише підписання договору у письмовій формі та наводить нормативні акти, які не застосовуються до електронного договору.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилається на те, що відповідач не виконав умов договору та не довів, що перерахував грошові кошти на картковий рахунок позивача, посилаючись на ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що не можна визнати правильним, оскільки положення вищевказаного закону не застосовуються до зазначеного договору.

Відповідно до п.1 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Згідно з п.3 ст. 13 вказаного закону продавець (виконавець, постачальник) оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Доказ відправки грошових коштів на картковий рахунок позивача відповідачем був наданий суду першої інстанції, проте позивач ні в позовній заяві, ні в суді не спростував ці твердження відповідача та не довів відсутність зарахування грошових коштів на його картковий рахунок, а що суд першої інстанції уваги не звернув.

Посилання позивача на несправедливість умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, оскільки перед подачею заявки на отримання кредитних коштів він повинен був ознайомитися з обов`язковою інформацією про відповідача, про порядок та умови надання фінансових послуг, з Правилами та примірним Договором на веб-сайті відповідача www.ukrpozyka.com.ua, розміром процентної ставки.

Крім того, відповідно до п.6.1. Договору позичальник має право вийти з договору протягом 14 календарних днів після його укладення, без зазначення жодної причини відповідно до законодавства шляхом: 6.1.1. подання кредитодавцю письмового повідомлення про це та зазначення свого прізвища, імені, по батькові та номеру договору, та 6.1.2. оплати всіх договірних платежів без необгрунтованої затримки, однак не пізніше ніж протягом 30 календарних днів з відправлення вищезазначеного повідомлення кредитодавцю. Договір вважається розірваним у день, коли позичальник оплатив усі договірні платежі за використання права виходу з договору.

Проте позивач не звертався до відповідача з приводу виходу з договору та повернення грошових коштів, а тільки в березні 2020 року звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним, тобто більше ніж через рік після того, як він ніби то дізнався про наявність такого договору.

Посилання позивача на ненадання відповідачем повної інформації щодо умов та настання ризиків при укладенні оспорюваного договору і нечесну підприємницьку практику є безпідставними і ґрунтуються виключно на припущеннях та спростовуються змістом договору про надання фінансового кредиту.

При належному виконанні договірних зобов`язань штрафна санкція у вигляді пені не застосовується, при цьому грошова сума нарахованої пені залежить і від періоду невиконання боржником взятих на себе зобов`язань.

Кредит надавався позивачу на строк до 30 днів та відсоткова ставка за користування кредитними коштами була йому відома у момент укладання договору.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст.640 ЦК договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Згідно зі ст. 642 ЦК відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на вище викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оспорюваний договір про надання кредиту, є укладеним з додержанням письмової форми та процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію», та підписаний позивачем шляхом застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у порядку визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».

Таким чином, на підставі наданих сторонами доказів встановлено, що при зверненні до відповідача з метою укладення Кредитного договору та отримання коштів, позивачем було зазначено особисті дані, а саме: номер та серія паспорта, ідентифікаційний номер, місце проживання та надсилання відповідачу копію свого паспорта.

Позивачу була надана інформація про особу та місцезнаходження кредитодавця, про форми забезпечення кредиту, про тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту.

Сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі,

Таким чином, дії відповідача під час вчинення даного електронного правочину, відповідають Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

За наведених обставин, Договір укладений між сторонами в електронній формі, має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами.

Під час розгляду справи позивачем не вказано, яким чином у відповідача наявні особисті дані позивача, такі як електрона адреса, ідентифікаційний код, серія та номер паспорта та дата його видачі, а також номеру мобільного телефону, саме за допомогою якого і відбулася активація (підписання) кредитного договору.

Апеляційний суд звертає увагу й на непослідовність позиції позивача, який одночасно заявляв, що договір ним не укладався, потім, що у нього відсутні відомості, що гроші в сумі 5 000 грн передавались кредитодавцем позивачу, і одночасно просить визнати договір недійсним. Але недійсним можна визнати лише укладений договір.

Апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи позивача про недійсність договору.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачем таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18 (провадження N 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19 (провадження N 61-7203 св 20).

Судом апеляційної інстанції не встановлено підстав для визнання кредитного договору недійсним, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладених вище обставин, рішення суду підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Розподіл судових витрат

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою відповідач сплатив судовий збір в розмірі 1 261,20 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 1 261,20 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 листопада 2020 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» про визнання недійсним договору кредитної лінії № AG2069856 (номер у системі L2334300) від 22 жовтня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» та ОСОБА_1 , відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець сел. Венюкове Вяземського району Хабаровського краю, Російська Федерація, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дінеро» (, 03035, м. Київ, вул. Сурикова, буд. 3-А) на відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, 1 261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) грн 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Зайцева

С.А.Попова