Справа № 447/2861/20 Головуючий у 1 інстанції: Друзюк М.М.
Провадження № 22-ц/811/110/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року в складі судді Друзюк М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,-

встановила:

У жовтні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 01.01.2013 вона прийнята на роботу в пункт екстреної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаду фельдшера станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги. 10.05.2017 її переведено на посаду старшого фельдшера пункту екстреної медичної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги. 17.09.2019 Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» перетворено у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (далі КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК).

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 31.08.2020 у справі №447/128/20 задоволено клопотання старшого слідчого у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2, 3 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, про відсторонення від посади ОСОБА_1 . Застосовано щодо неї захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення її від посади старшого фельдшера Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги медицини катастроф» в пункті м. Новий Розділ, строком на два місяці, тобто до 31.10.2020.

На думку позивачки, в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК ОСОБА_2 не мав законних підстав відсторонювати її від посади на підставі наказу № 946-К від 01.09.2020, оскільки ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 31.08.2020, справа № 447/128/20 не відповідає вимогам виконавчого документа, передбаченим ЗУ «Про виконавче провадження».

Враховуючи наведене, звернулася з позовом за захистом свого порушеного права на працю та просила суд скасувати наказ в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК Васька А.Р. «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 946-К від 01.09.2020, поновити її на роботі на посаді старшого фельдшера пункту екстреної медичної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК та стягнути з відповідача заробітну плату за час відсторонення від зазначеної вище посади в сумі 22 690,64 грн.(а.с. 95-98).

Оскаржуваним рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про скасування наказу в.о. генерального директора Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Васька Андрія Романовича «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » за № 946-К від 01 вересня 2020 року, поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого фельдшера з медицини невідкладних станів пункту екстреної медичної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», стягнення з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час відсторонення ОСОБА_1 від роботи на посаді в сумі 22690,64 грн. відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , з рішенням не погоджується, вважає незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд застосував матеріальний та процесуальний закон, який не підлягав застосуванню.

Крім цього, оскільки спірні правовідносини виникли з трудових, такі не регулюються ст. 154 КПК України, яка визначає загальні положення відсторонення від посади.

Покликаючись на ЗУ «Про виконавче провадження» зазначає, що ухвала у кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом є виконавчим документом, при цьому вимоги до такого містяться у ч. 1 ст. 4 цього закону.

Звертає увагу на те, що ухвала слідчого судді про відсторонення від посади підлягає примусовому виконанню, при цьому виконання ухвали про відсторонення від посади може бути здійснено лише органами та особами, які визначені ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», однак відповідач до таких органів не відноситься. Крім цього, оскільки КПК України не містить порядку виконання ухвали слідчого судді про відсторонення від посади, для вказаних цілей повинен застосовуватися ЗУ «Про виконавче провадження».

Також, ст. 46 КЗпП України передбачає право відсторонення від роботи, а не від посади, відтак відповідач не мав законних підстав добровільно виконувати ухвалу про відсторонення від посади, таке право не передбачене і умовами укладеного між позивачкою та відповідачем трудового договору.

Стверджує, що має право оскаржити відсторонення її від посади відповідачем та заявляти вимогу про поновлення на роботі, що не регулюється нормами КПК України, в цьому контексті покликається на правову позицію, сформовану Верховним Судом у постанові від 22.01.2020, справа № 823/564/17.

Зазначає, що відсторонення її від посади є обмеженням суб`єктивного права на працю, у результаті чого вона втратила заробіток у сумі 22690,64 грн., такого обмеження зазнала в умовах правової невизначеності судового рішення, оскільки відповідна ухвала, як виконавчий документ, не містила найменування роботодавця, її посади.

При цьому, роботодавець має право з власної ініціативи відсторонити її від роботи на підставі закону, але роботодавцеві не надано права відсторонювати її від посади згідно норм кримінального процесуального закону, як і вносити зміни у судове рішення.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

10.03.2021 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , яка підозрюється у шахрайстві та відсторонення останньої на підставі ухвали суду від займаної посади, стверджує про законність дій роботодавця, крім цього зазначає про безпідставність вимог про поновлення на роботі, оскільки трудові відносини не є припиненими.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогою про стягнення заробітної плати, розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив з того, що підставою відсторонення позивачки від роботи стала ухвала слідчого судді Миколаївського районного суду від 31.08.2020 у справі № 447/128/20, що передбачено ст.46 КЗпП України та нормами ст. 154 КПК України, тому наказ в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК № 946-к від 01.09.2020 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » є законним, а підстави для його скасування, відсутні.

При цьому, суд зазначив, що порядок виконання ухвал слідчого судді встановлений Розділом VІІІ КПК України і вимоги Закону України «Про виконавче провадження» на ухвалу слідчого судді про відсторонення від посади не поширюються.

Щодо вимог про поновлення на посаді та стягнення заробітної плати суд зазначив, що за змістом ст. 46 КЗпП України при відстороненні від посади трудові відносини не припиняються, не припиняється і дія трудового договору, а працівник лише тимчасово не допускається до роботи, однак у ст. 154 КПК України не передбачено збереження заробітної плати у випадку відсторонення від посади.

Разом з цим, суд звернув увагу на те, що Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» врегульовано, зокрема, питання, пов`язані з незаконним відстороненням громадянина від роботи. Цим же законом передбачено, що громадянин, відсторонений від посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, а також наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) - йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу (ст. 6 Закону).

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 працює у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на посаді старшого фельдшера пункту екстреної медичної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 21-22).

Рішенням Львівської обласної ради «Про перетворення комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» в комунальне некомерційне підприємство» № 847 від 21.05.2019 Комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» було припинено шляхом перетворення його в Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (далі КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК), яке є правонаступником приміщень, майна, прав та обов`язків комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» (а.с. 15).

Відносно ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження №000033 від 03.12.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ч. 3 ст. 358, ч. 1 ч. 2 ст. 190 КК України, в межах якого старший слідчий Чванкін Є.С. звернувся до суду з клопотання про відсторонення її від посади.

Ухвалою Миколаївського районного суду від 31.08.2020 у справі № 447/128/20 (провадження № 1-кс/447/605/20) клопотання задоволено. Застосовано щодо підозрюваної ОСОБА_1 захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення її від посади старшого фельдшера Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги медицини катастроф» в пункті м. Новий Розділ, строком на два місяці, тобто до 31.10.2020. Обов`язок по контролю за виконанням ухвали покладено на старшого слідчого СВ Новороздільського ВП Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області старшого лейтенанта поліції Чванкіна Є.С. (а.с. 18-19).

На виконання ухвали Миколаївського районного суду від 31.08.2020 у справі № 447/128/20, керуючись вимогами ст.ст. 131, 132, 154, 157 КПК України, ст. 46 КЗпП України, в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК ОСОБА_2 видав наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 946-к від 01.09.2020 (а.с. 20).

Зазначеним наказом старшого фельдшера з медицини невідкладних станів пункту екстреної медичної «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги ОСОБА_1 відсторонено від займаної посади строком на два місяці, з 01.09.2020 по 31.10.2020 без збереження заробітної плати. Як підстава для видачі наказу № 946-к від 01.09.2020 зазначена ухвала слідчого судді Миколаївського районного суду від 31.08.2020 у справі № 447/128/20.

Не погоджуючись із ухвалою Миколаївського районного суду від 31.08.2020 ОСОБА_1 оскаржувала таку в апеляційному порядку, при цьому ухвалою Львівського апеляційного суду від 21.09.2020 така ухвала залишена без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - без задоволення (а.с. 78-79).

Зазначені обставини визнаються учасниками справи, відтак в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_1 свої доводи зводила до того, що ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 31.08.2020, справа № 447/128/20 не відповідає вимогам виконавчого документа, які передбачені ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки не містить повного найменування юридичної особи - роботодавця, ідентифікаційного коду юридичної особи та не містить повного найменування посади, тому в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК ОСОБА_2 не мав законних підстав відсторонювати її від посади на підставі наказу № 946-К від 01.09.2020, відтак просила скасувати наказ в.о. генерального директора КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК ОСОБА_2 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » № 946-К від 01.09.2020, поновити її на роботі на посаді старшого фельдшера пункту екстреної медичної допомоги «Новий Розділ» Миколаївської підстанції екстреної медичної допомоги КНП ЛОР ЛОЦ ЕМД МК та стягнути з відповідача заробітну плату за час відсторонення від зазначеної вище посади в сумі 22 690,64 грн.

Заперечення відповідача проти позову, викладені у відзиві на позовну заяву, обґрунтовані ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 31.08.2020, яка набрала законної сили та згідно якої ОСОБА_1 , яка підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 358 та ч. 2 ст. 190 КК України, була відсторонена від посади старшого фельдшера Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на два місяця, тобто до 31.10.2020, підстав для невиконання ухвали Миколаївського районного суду Львівської області від 31.08.2020 та відповідно для невидачі оспорюваного наказу №946-к від 01.09.2010 з викладенням підстав та строків відсторонення від посади, у відповідача не було, з наказом позивачка ознайомилася під підпис. Також, сторона відповідача зазначала, що відсторонення працівника від посади це один з випадків призупинення трудових відносин, який не тягне за собою обов`язкове припинення трудових відносин, на період якого за працівником зберігається робоче місце.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що вимоги про поновлення позивачки на посаді та стягнення заробітної плати до задоволення не підлягають, оскільки за змістом норми ст. 46 КЗпП України при відстороненні від посади трудові відносини, як і дія трудового договору не припиняються, при цьому працівник тимчасово не допускається до роботи.

Крім цього, у ст. 154 КПК України не передбачено збереження заробітної плати у випадку відсторонення від посади.

Так, відповідно до ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони, в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи - це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю на підставі виявленого власником чи уповноваженим ним органом факту, через який він має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи.

Правовий висновок про те, що статтею 46 КЗпП України встановлений вичерпний перелік випадків відсторонення працівника від роботи висловлено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц (провадження № 61-18651св18).

Інші випадки передбачені законодавством, встановлено, зокрема: ст.ст. 154-158 Кримінального процесуального кодексу України, ст. 72 Закону України «Про державну службу в Україні», ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно із оспорюваним наказом, як підставу для відсторонення працівника від роботи згідно із ст. 46 КЗпП України, зазначено ухвалу слідчого судді та відповідні положення КПК України.

Відповідно до ст. 154 КПК України відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Відсторонення від посади особи, яка підозрюється у вчиненні злочину відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 131 КПК України, є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 132 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вирішення питання про відсторонення від посади врегульоване ст. 157 КПК України.

Зокрема, частиною 3 цієї статті визначено, що за наслідками розгляду клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: 1) мотиви застосування або відмови у задоволенні клопотання про відсторонення від посади; 2) перелік документів, які посвідчують обіймання особою посади та які підлягають поверненню особі або вилученню на час відсторонення від посади; 3) строк відсторонення від посади, який не може становити більше двох місяців; 4) порядок виконання ухвали.

Копія ухвали надсилається особі, яка звернулася з відповідним клопотанням, підозрюваному чи обвинуваченому, іншим заінтересованим особам не пізніше дня, наступного за днем її постановлення, та підлягає негайному виконанню в порядку, передбаченому для виконання судових рішень (ч. 4 ст. 157 КПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів не може погодитися із висновком місцевого суду про те, що вимоги ЗУ «Про виконавче провадження» на ухвалу слідчого судді про відсторонення від посади не поширюються.

Так, згідно із ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом є виконавчими документами.

За змістом ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню (ч. 2 ст. 534 КПК України).

Таким чином, ухвала слідчого судді про застосування заходів забезпечення кримінального провадження є виконавчим документом, при цьому слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів не надає оцінку ухвалі суду, як виконавчому документу, на підставі якого роботодавець відсторонив позивачку від роботи, оскільки така не є предметом судового розгляду, натомість оспорюваний наказ, який на думку позивачки, порушує її трудові права, винесено у чіткій відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України, яка, як правильно зазначає апелянт, регулює трудові відносини та є тою нормою, на предмет відповідності якій необхідно перевіряти спірні правовідносини (оспорюваний наказ).

Інші доводи скарги, зокрема стосовно того, що, на думку апелянтки, релевантними у спірних правовідносинах є норми, які визначають порядок виконання судового рішення, а кримінальний процесуальний закон, передбачає лише загальні положення відсторонення від посади, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи скарги не спростовують висновки суду щодо законності спірного наказу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив помилку у покликанні на норми, зокрема процесуального закону, на підставі яких було вирішено справу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначення в рішенні відповідних норм є помилкою, яка може бути усунута відповідно до діючих норм процесуального права, а не шляхом скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів сторін, наданих ними доказів, норм права, які суд застосував та мотивів їх застосування, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 26 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 березня 2021 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк