П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2021 року

м. Рівне

Справа № 569/10205/20

Провадження № 22-ц/4815/981/21

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Тимощук О.Я.

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено 10 березня 2021 року

Фіксування судового засідання за допомогою

звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 березня 2021 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року в суд звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 24 грудня 2010 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте у зв`язку із тим, що позичальник порушувала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 31 березня 2020 складалась з: 4 429,76 гривень за тілом кредиту; 256 885,85 гривень за відсотками; 2 800 гривень за пенею.

Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення саме повної суми, то банк просив стягнути на свою користь з відповідача 138 193,54 гривень заборгованості станом на 31 березня 2020 року.

Згодом позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, де просив стягнути на свою користь з відповідача заборгованість в розмірі 13894,99 гривень, де 4 429,76 гривень заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9 465,23 гривень заборгованість за простроченими відсотками.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 березня 2021 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість в сумі 4 429,76 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судовий збір в розмірі 2 102 гривень.

На рішення суду банком подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість в частині відмовленої позовної вимоги, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що місцевий суд дійшов хибного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за кредитом та неустойки. Стверджувалось, що з моменту підписання заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч.1 ст. 634 ЦК України, а відсутність підпису позичальника на цих умовах та правилах не вказує на непогодження чи необізнаність з ними. Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, банк посилався на необхідність взяти до уваги при апеляційному перегляді справи виписки по рахунку, яка підтверджує, що відповідач користувався кредитними коштами. Згідно з випискою по рахунку відповідач активно користувався кредитним лімітом. Так, виписка по рахунку відповідно до постанови Національного банку України (далі НБУ) № 705 є належним доказом для урегулювання спірних правовідносин. Отже, є доведеним факт укладення між сторонами договору, який окрім заяви позичальника складається й з Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за кредитом. Стверджувалося, що при вирішенні спірних правовідносин необхідно врахувати постанови касаційного суду від 10 квітня 2019 року в справі №356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17, від 06 лютого 2018 року в справі №755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року в справі 666/388/16-ц. Також вважав за необхідне застосувати висновки Верховного Суду в цивільній справі 415/5971/17, де зазначалось про неможливість застосування при вирішенні спірних правовідносин правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в справі №342/180/17. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду в частині стягнення відсотків, покликалося на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З викладених міркувань просив оскаржуване рішення суду в частині незадоволених позовних вимог банку скасувати, прийнявши в цій частині нове, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи АТ КБ "Приватбанк", колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи з`ясовано, що 24 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", де, зокрема, зазначено, що вказана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, тому станом на 31 березня 2020 року мала заборгованість, яка складалась з: 4 429,76 гривень за тілом кредиту, 256 885,85 гривень за відсотками, 2 800 гривень за пенею.

Згодом позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, де визначив розмір належної до стягнення заборгованості в розмірі 13 894,99 гривень, з яких: 4 429,76 гривень за простроченим тілом кредиту; а 9 465,23 гривень за простроченими відсотками.

На підтвердження узгодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" додано до позовної заяви копію цієї анкети-заяви відповідача, розрахунок заборгованості, банківську виписку, витяги з Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна", а також довідку про умови кредитування з використання кредитної картки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".

Так, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розуміла, ознайомилася та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних відповідача, не містила жодної інформації щодо умов кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Проте з висновком про відмову в позові погодитися не можна.

Зазначаючи про відсутність потреби вирішувати питання правильності нарахування відсотків за користування кредитними коштами через те, що такі відсотки взагалі не передбачені укладеним між сторонами договором, суд у порушення вимог статей 89, 264, 265 ЦПК України не звернув уваги на те, що у довідці про умови кредитування від 24 грудня 2010 року, яку надано банком, вказана процентна ставка 2,5 %, зазначено розмір щомісячних платежів, строк їх внесення (до 25 числа місяця, наступного за звітним), розмір комісії на залишок заборгованості, розмір пені та штрафу за порушення умов договору (а. с. 20).

Підписавши заяву та довідку, де містяться два підписи позичальника, які є складовими частинами кредитного договору, позичальник відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України добровільно погодилася на такі умови кредитного договору і погодилася з відповідними договірними зобов`язаннями.

При цьому посилання суду на те, що банк порушив положення ч.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", не повідомивши позичальника про умови кредитування та не погодивши з ним такі умови, не містять правового обґрунтування, оскільки відповідач жодного разу не з`явилася до суду першої інстанції, не заперечувала проти позову, не спростовувала факт підписання нею довідки про умови кредитування, про погодження з нею таких умов кредитування, не заперечувала проти нарахованих позивачем процентів на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України. Не посилалася вона й на порушення банком положень Закону України "Про захист прав споживачів".

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже наявні правові підстави для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 9 465,23 гривень заборгованості за простроченими відсотками, що спонукає до скасування оскаржуваного рішення в відповідній частині та прийняття нового про задоволення цієї позовної вимоги.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).

Підставами для часткового скасування рішення суду, а саме в частині відмови банку у стягненні з відповідача 9 465,23 гривень заборгованості за простроченими відсотками, відповідно до п.п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що потягло за собою порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374,376, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 березня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 9 465 (дев`ять тисяч чотириста шістдесят п`ять) гривень 23 копійки заборгованості за простроченими відсотками.

В решті заочне рішення суду першої інстанції (в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 4 429 (чотири тисячі чотириста двадцять дев`ять) гривень 76 копійок заборгованості за простроченим тілом кредиту та 2 102 (дві тисячі сто дві) гривень судового збору) залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк"

(01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570)

Відповідач: ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В. Боймиструк

Н.М. Ковальчук