ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2021 року

м. Харків

справа №646/5811/20

провадження №22-ц/818/44/21

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Сабельнік Б.В.,

учасники справи:

скаржник Товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ»

суб`єкт оскарження виконуюча обов`язки начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Наталія Леонідівна,

боржник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шаповалової Вікторії Геннадіївни на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року в складі судді Демченко С.В.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року Кононов І.К., який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» (далі ТОВ) звернувся до суду зі скаргою після уточнення якої просив визнати рішення в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король. Н. від 04.09.2020 за вих.№23723/52693/16/20/04.4 таким, що винесено з порушенням Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон), зобов`язати посадових осіб Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Харків за результатами встановлених судом порушень вимог Закону, на підставі абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону надати доручення начальнику Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції м. Харків (далі Міжрайонного ВДВС) щодо проведення дій, передбачених абз. 2, 3 ч. 3 ст. 74 вказаного Закону, з метою забезпечення розподілу стягнутих з боржника грошових коштів та їх перерахування на користь стягувача за виконавчими провадженнями № 60194866 та № 60194443 відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону, а саме задовольнити вимоги стягувача та стягувати виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми.

В обгрунтування скарги зазначив, що у Міжрайонному ВДВС перебувають на виконані виконавчі провадження № 60194866 та № 60194443 з примусового виконання виконавчих листів № 646/13318/16-ц від 26.05.2017, виданих Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» заборгованості за кредитним договором від 05.02.2008 у розмірі 105584 грн. та судового збору у розмірі 776,38 грн. 27.07.2020 ТОВ «АНСУ» звернулося до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області зі скаргою на дії (бездіяльність) начальника Міжрайонного ВДВС у зв`язку з тим, що посадові особи цього відділу при розподілі стягнутих з боржника коштів у виконавчих провадженнях №60194866 та №60194443 неправильно застосовують норми Закону, що призвело до неотримання коштів стягувачем. Рішенням начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Н. від 04.09.2020, яке заявник отримав 14.09.2020, повідомлено, що на виконанні в Міжрайонному ВДВС перебуває зведене виконавче провадження АСВП №62323161, до складу якого також входять виконавчі провадження №60194866 та №60194443, розподіл коштів за яким здійснюється з урахуванням положень ст. 46 Закону, оскільки у зведеному провадженні також є провадження щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Проте, заявник вважає, що в даному випадку застосуванню підлягає саме п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону, а застосування положень ст. 46 цього Закону є неправомірним.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року скаргу ТОВ «АНСУ» задоволено частково. Визнано рішення в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Наталії від 04.09.2020 неправомірним. Зобов`язано державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах у м.Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), у провадженні якого перебуває зведене виконавче провадження АСВП №62323161, провести виконавчі дії щодо розподілу стягнутих з боржника коштів відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Судове рішення мотивовано тим, що державний виконавець при розподілі стягнутих з боржника коштів навіть у разі їх недостатності для задоволення вимог стягувана, повинен був керуватись саме п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» та розподілити стягнуту суми коштів на користь стягувана, стягнувши при цьому пропорційно виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми. При цьому, з матеріалів справи та зведеного виконавчого провадження вбачається, що при розподілі коштів у вказаному провадженні виконавцем помилково було застосовано положення ст. 46 Закону та зараховано всі стянуті з боржника грошові кошти у розмірі 3469,84 грн. на погашення виконавчого збору, чим було порушено право стягувана на отримання частини стягнутих коштів.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням в порядку самопредставництва головним спеціалістом відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Фоміною В.І. подано апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволені скарги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягуються до Державного бюджету України; згідно положень статті 46 Закону вимоги за постановами про їх стягнення, виведеними в окремі виконавчі провадження, задовольняються у четверту чергу, в той час як вимоги ТОВ «АНСУ» належать до пятої черги, а отже можуть бути задоволені після задоволення в повному обсязі вимог попередньої черги. Щодо задоволення вимог про зобов`язання державного виконавця Міжрайонного ВДВС, у провадженні якого перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 62323161, провести виконавчі дії щодо розподілу стягнутих з боржника коштів відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону є порушенням ч. 2 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і інших органів», згідно якої забороняється втручання у діяльність державного виконавця з примусового виконання.

Також апеляційна скарга на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року в частині задоволення скарги була подана старшим державним виконавцем Міжрайонного ВДВС Шаповаловою В.Г., якою вона просить оскаржувану ухвалу скасувати і постановити нову, якою в задоволенні скарги відмовити.

В обгрунтування апеляційної скарги вказала, що суд, приймаючи оскаржуване рішення не в повному обсязі застосував норми матеріального та процесуального права. Відповідно до положень статей 45, 46 Закону, виконавчий збір стягується до державного бюджету України, вимога за постановою про стягнення виконавчого збору задовольняються в четверту чергу, в той час як вимоги ТОВ «АНСУ» належать до п`ятої черги, а отже можуть бути задоволені після задоволення в повному обсязі вимог попередньої черги. На виконанні знаходиться зведене виконавче провадження №62323161, за яким у відповідності до частини 4 статті 46 Закону розподіляються стягнуті грошові кошти, а саме виконавчий збір як платіж до бюджету. Таким чином, дії старшого державного виконавця були вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства, з дотриманням положень Закону, Інструкції з організації примусового виконання рішень (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2832/5 зі змінами), здійснені всі заходи щодо виконання рішення суду, порушень будь-яких прав боржника чи третіх осіб не допускались. На підставі викладеного вважає, що суд застосував норми права, які не підлягали до застосування та вирішив справу з порушенням вимог чинного законодавства.

Кононовим Ігорем Костянтиновичем, який діє в інтересах ТОВ «АНСУ» надано відзив на апеляційну скаргу, який обгруновано тим, що судом постановлено законне та справедливе рішення, а подана апеляційна скарга є необгрунтованою, безпідставною та такою, що не може бути задоволена, більше того наявні всі підстави для закриття апеляційного провадження. Так, ТОВ «АНСУ» не була отримана копія апеляційної скарги за підписом ОСОБА_2 , що вказує на її подання з порушенням процесуальних норм та є підставою для закриття апеляціного провадження. Також зазначає, що апелянтом не було належним чином (всебічно) проаналізовано рішення суду, не надано аргументованих із долученням належних та допустимих доказів заперечень та пояснень, в якій частині судом було неправильно тлумачено встановлені норми, що фактично призводить до затягування процесу та порушення гарантованих прав стягувача щодо неупередженого, ефективного, своєчасного і в повному обсязі виконання рішення суду. Всі зазначені в апеляційній скарзі обставини були досліджені судом при постановленні ухвали. ТОВ «АНСУ» вважає, що апеляційна скарга є запереченням (відзивом) на первісну скаргу ТОВ «АНСУ» від 22.09.2020, а не апеляційною скаргою, а оцінку правильності тлумачення ТОВ «АНСУ» вимог статті 45 Закону було надано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали. В апеляційній скарзі відсутні посилання на незаконність, необгрунтованість висновків суду, не наводено аргументів та посилань на чинне законодавство в протилежне, а отже фактично апелянт визнає зроблений судом висновок. З врахуванням викладеного ТОВ «АНСУ» вважає, що судом було всебічно досліджено скаргу ТОВ «АНСУ» від 22.09.2020 та наведені в ній докази, на підставі яких обґрунтовано, справедливо та відповідно до чинного законодавства України постановлено ухвалу. Наведені в апеляційній скарзі доводи не свідчать про необґрунтованість ухвали, неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи, не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення питання про задоволення скарги ТОВ «АНСУ».

Ухвала Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року оскаржується лише в частині задоволених вимог скарги ТОВ «АНСУ», в зв`язку з чим в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарги та відзиву в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судовим розглядом встановлено і не оспорюється сторонами, що на виконанні у Новоодеського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебувало виконавче провадження, відкрите на підставі виконавчого листа № 646/13318/16, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» суми боргу в розмірі 105584 грн.

Постановами державного виконавця Новоодеського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 28.05.2019 у вказаному виконавчому провадженні ухвалено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 10558,40 грн. та витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 250 гривень.

Постановою державного виконавця Новоодеського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 28.05.2019 у виконавчому провадженні № 55052251, відкритому на підставі виконавчого листа № 646/13318/16, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» суми боргу 105584 грн., ухвалено за заявою стягувача повернути виконавчий документ та авансовий внесок.

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова ГТУЮ у Харківській області від 15.10.2019 відкрито виконавче провадження №6019486 на підставі виконавчого листа №646/13318/16, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» суми боргу 105584 грн.

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС від 15.10.2019 відкрито виконавче провадження №6019443 на підставі виконавчого листа №646/13318/16, виданого Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» судового збору у розмірі 776,38 грн.

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС від 15.07.2019 у виконавчому провадженні №5943495 на підставі постанови Новоодеського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 28.05.2019 ухвалено стягнути з ОСОБА_1 витрати на проведення виконавчих дій у розмірі 250 грн.

Постановою державного виконавця Міжрайонного ВДВС від 22.09.2020 виконавче провадження №5943495 на підставі постанови Новоодеського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 28.05.2019 про стягнення з боржника на користь держави витрат виконавчого провадження у розмірі 250 грн. ухвалено закінчити у зв`язку зі сплатою вказаних витрат.

Наразі на виконанні у Міжрайонному ВДВС перебуває зведене виконавче провадження №62323161, яке складається з проваджень, відкритих на виконання виконавчих листів №646/13318/16, виданих Червонозаводським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» суми боргу 105584 грн., судових витрат у розмірі 776,30 грн. та виконавчого збору у розмірі 10558,40 грн.

Викладене підтверджується даними інформаційних довідок з автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП) №№46438, 46445, 46446, 46449 від 04.11.2020 за виконавчими провадженнями №№62323161, 60194866, 60194443, 59434910 (а.с. 39-77).

27.07.2020 ТОВ «АНСУ» звернулося до начальника УЗПВР у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) зі скаргою на дії (бездіяльність) начальника Міжрайонного ВДВС по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з тих підстав, що при розподілі стягнутих з боржника ОСОБА_1 коштів державним виконавцем були порушені положення ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження», в якій він просив, зокрема, розглянути питання компенсації не перерахованих на рахунок стягувача коштів (а.с. 5-7).

04.09.2020 в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Н. була надана відповідь за зазначеною скаргою, відповідно до якої на виконанні у Міжрайонному ВДВС перебуває зведене виконавче провадження АСВП №62323161, яке складається з виконавчих проваджень № 59434910 щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 10558,40 грн., № 59434959 щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження у розмірі 250 грн., №60194866 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «АНСУ» заборгованості у розмірі 105584,40 грн., №60194443 щодо стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 776,38 грн. Станом на 21.08.2020 з боржника стягнуто грошові кошти у розмірі 3469,84 грн. Посилаючись на положення ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з недостатністю стягнутої з боржника суми для задоволення вимог усіх стягувачів, начальник Управління вказує, що оскільки виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягуються до Державного бюджету України, вимоги за постановами про їх стягнення, виведеними в окремі виконавчі провадження, задовольняються в четверту чергу, в той час як вимоги ТОВ «АНСУ» належать до п`ятої черги, а тому можуть бути задоволені після задоволення в повному обсязі вимог попередньої черги (а.с. 8-10).

Колегія суддів не вбачає підстав для закриття апеляційного провадження, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга подається у письмовій формі. Апеляційна скарга підписується особою, яка її подає, або представником такої особи. До апеляційної скарги додаються довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо апеляційна скарга подана представником і ці документи раніше не подавалися (частини 1, 3, пункт 1 частини 4 статті 356 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 3 статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері (частини 1, 2 статті 64 ЦПК України).

З доказів, наданих ОСОБА_2 разом з відзивом накаргу ТОВ «АНСУ» вчабається, що згідно пунктів 3, 4 Положення про Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), затвердженого наказом Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції №126/В від 27.12.2019 за підписом заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Харків) Розумного С., з урахуванням змін, внесених наказом Східного міжрегіонального управління Міністрерства юстиції (м. Харків) №74/В від 03.02.2020 за підписом начальника Філатової Т., основним завданням Управління, серед іншого, є забезпечення самопредставництва інтересів посадових та службових осіб Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, як суб`єкта владних повноважень в судах України. Управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: здійснює самопредставництво Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) в особі Управління забезпечення примусовогс виконання рішень у Харківській області в судах України; здійснює самопредставництво посадових та службових осіб Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) в особі Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області, як суб`єкта владних повноважень в судах України (а.с. 78-86).

Згідно наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 27.12.2019 №481/к за підписом начальника Філатової Т. про призначення ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з 28.12.2019 призначено на посаду головного спеціаліста відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с. 87).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Фоміна В.І. діє виключно в судах України без окремого доручення керівника з правом посвідчення копій документів щодо повноважень, без права: відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладення мирової угоди (а.с. 88-99).

Системний аналіз норм статті 64 ЦПК України дає підстави для висновку, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, усі належні їй процесуальні права та обов`язки, передбачені процесуальним законом, окрім тих повноважень, щодо здійснення яких наявні певні застереження у виданій йому довіреності або ордері. Відповідно, відсутність застереження щодо повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії від імені особи, яку він представляє, має оцінюватися як наявність у представника такого процесуального повноваження.

Таким чином, матеріалами справи підтверджуються повноваження Фоміної В.І. щодо здійснення представництва суб`єкта скарження, зокрема і щодо звернення з апеляційною скаргою. Отже, підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.

Задовольняючи скаргу частково суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець при розподілі стягнутих з боржника коштів навіть у разі їх недостатності для задоволення вимог стягувача, повинен був керуватись п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження» та розподілити стягнуту суми коштів на користь стягувана, стягнувши при цьому пропорційно виконавчий збір у розмірі 10% фактично стягнутої суми.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Закону примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців.

Так, згідно частини 1 указаної статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 1 частини 2 даної статті виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (частина 4 статті 18 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, щоЗаконом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 452 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Отже, за змістом вказаних норм закону, обов`язковою умовою для задоволення скарги сторони виконавчого провадження є встановлення факту порушення прав заявника.

Відповідно до положень статті 27 Закону виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.

Статтею 30 Закону визначені особливості виконання кількох рішень у разі надходження на виконання кількох виконавчих документів щодо одного боржника. Так, виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.

Відповідно до статті 42 Закону кошти виконавчого провадження складаються з: виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; авансового внеску стягувача; стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини 1 цієї статті. Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Приписами пункту 14 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція) встановлено, що у разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби або відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження передається на виконання до цих відділів.

Статтею 45 Закону врегульовано порядок розподілу стягнутих з боржника грошових сум. Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів. Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

За змістом пункту 13 розділу VII Інструкції розподіл стягнутих з боржника грошових сум здійснюється в порядку, визначеному статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження». У разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів державний виконавець не пізніше ніж протягом трьох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів готує одне розпорядження (додатки 6, 7) (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу державної виконавчої служби із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу державної виконавчої служби. Розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається відповідальній особі, копія залишається у виконавчому провадженні.

У разі надходження суми, яка не задовольняє вимоги усіх стягувачів, а також за необхідності відрахування виконавчого збору, основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження виконавець складає розрахунок, який повинен містити загальну суму стягнених коштів, суму, що залишилась після відрахування витрат виконавчого провадження, перелік стягувачів кожної черги, визначених статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження», та суму коштів, яка перераховується кожному стягувачу, суму стягненого виконавчого збору або основної винагороди приватного виконавця, штрафів у разі винесення відповідних постанов. Розрахунок долучається до матеріалів зведеного виконавчого провадження (пункту 14 розділу VII Інструкції).

Відповідно до положень статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини 1 статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, а також у зв`язку із втратою годувальника; 3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов`язані з трудовими правовідносинами; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету; 5) у п`яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги.

Таким чином, задоволення вимог кредиторів одного боржника має здійснюватися відповідно черговості задоволення вимог стягувачів, встановленої статтею 46 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим законодавець зобов`язує державного виконавця об`єднувати вимоги кількох кредиторів одного боржника у межах зведеного виконавчого провадження.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 жовтня 2018 року по справі №352/1777/16.

З матеріалів справи вбачається, що до складу зведеного виконавчого провадження АСВП №62323161 входять, зокрема, виконавчі провадження, відкриті за постановами про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

Оскільки, згідно положень статей 27, 42 Закону, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягуються до державного бюджету України, вимоги за постановами про їх стягнення, виведеними в окремі виконавчі провадження, задовольняються в четверту чергу, в той час як вимоги ТОВ «АНСУ» відносяться до п`ятої черги і можуть бути задоволені лише після задоволення в повному обсязі вимог попередньої черги.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що відрахування проводяться із пенсії боржника, мають періодичний характер та стягуються щомісячно, виконавче провадження не закрито, а отже після задоволення вимог стягувача попередньої черги, кошти що будуть стягуватись з боржника в подальшому мають відраховуватися на користь ТОВ «АНСУ».

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Наталія при винесенні рішення від 04.09.2020 діяла правомірно, в межах повноважень, встановлених чинними законодавчими нормами, в зв`язку з чим підстави для задоволення скарги ТОВ «АНСУ» відсутні.

На підставі викладеного, враховуючи, що вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги, при наявності спеціальної норми Закону, що визначає черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення вимог скарги ТОВ «АНСУ», визнання рішення в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Наталії від 04.09.2020 неправомірним та зобов`язання державного виконавця Міжрайонного ВДВС, у провадженні якого перебуває зведене виконавче провадження АСВП №62323161, провести виконавчі дії щодо розподілу стягнутих з боржника коштів відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, висновок суду першої інстанції в частині задоволення скарги є необгрунтованим, таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, і в цій частині підлягає скасуванню.

Тому апеляційна скарга підлчгає задоволенню, а ухвла суду скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відділу організації та контролю за виконанням рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шаповалової Вікторії Геннадіївни задовольнити.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 8 грудня 2020 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на рішення в.о. начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Король Наталії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 серпня 2021 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук