Справа №333/2643/21
Провадження №2/333/2442/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючої судді - Варнавської Л.О.,

за участю секретаря судового засідання -Христової Н.К.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Ставного Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,

ВСТАНОВИВ:

До суду 28.04.2021 р. ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом вселення до квартири АДРЕСА_1 . Посилається на те, що він зареєстрований та проживав разом із сином - відповідачем по справі та його дружиною з 2016 року в цій квартирі. Вказану квартиру він купив разом із сином в грудні 2015 р., після того, як ним було продано його квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Іншого житла не має. Вказана квартира купувалась за його кошти, які він отримав від продажу його квартири, але за домовленістю із сином, право власності на квартиру було оформлено на сина. Деякий час він проживав в цій квартирі разом із сім`єю сина, був там зареєстрований. В 2017 році між ним та дружиною сина склалися неприязні відносини, в наслідок чого відповідач з дружиною вигнали його з дому. В 2020 році ОСОБА_2 змінив замки в квартирі та не пускає його до квартири. На сьогоднішній день він не має постійного місця проживання. Син закрив квартиру та виїхав з сім`єю на заробітки до Польщі, з ним стосунків не підтримує, доступу до квартири не надав. Посилається на ст.. 9,156 ЖК України, ст.ст. 386,391 ЦК України , вказує те, що він має право на рівних правах з відповідачем - сином ОСОБА_2 користуватись квартирою і просить зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Ухвалою суду від 18.05.2021 р. провадження по справі відкрито, постановлено справу розглядати у спрощеному провадженні.

03.06.2021 року до суду надійшов відзив ОСОБА_2 на позовну заяву. В якому відповідач позов не визнав, пояснив, що позивач продав свою квартиру АДРЕСА_3 в грудні 2015 року, у зв`язку з чим був знятий з реєстрації місця проживання та деякий час не був ніде зареєстрований. В квітня 2016 року відповідач придбав квартиру АДРЕСА_1 за власні кошти. Він є єдиним власником цієї квартири та проживає в ній зі своєю родиною. Навесні 2016 року позивач звернувся до нього з проханням зареєструвати його в квартирі, оскільки він позбавлений можливості укласти декларацію з лікарем, отримувати соціальні виплати тощо. Він погодився зареєструвати батька у власній квартирі, але не надавав згоди на його проживання в ній, така домовленість існувала між ними з самого початку. Позивач звертався до нього з проханням допомогти у пошуках житла, оскільки коштів на оренду він не мав. Він орендував йому житло неодноразово за власні кошти, оскільки грошові кошти, які він отримав з продажу своєї квартири він витратив. Позивач зловживає алкогольними напоями, веде асоціальний спосіб життя, тому орендодавці відмовляли йому в подальшому проживанні в орендованому житлі. Одного разу позивач влаштував пожежу, пошкодив орендовану квартиру. Відповідач вказує, що він з позивачем не є членами родини, позивач не є власником житла. Позивач в квартирі не проживав, речей не зберігав. Він заперечив проти вселення позивача до його квартири, оскільки це суперечить його інтересам та інтересам його родини. Перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 ніколи не створювалось, оскільки в нього ніколи не виникало права користування вказаною квартирою, так як не було згоди на проживання позивача в цій квартирі.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. ОСОБА_1 додатково пояснив, що в грудні 2015 року, коли він продав свою квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , він проживав зі співмешканкою за місцем її проживання, там же до теперішнього часу зберігаються його речі. Після того, як він припинив там проживати (це сталося приблизно 3 роки потому), він проживав з сином в квартирі АДРЕСА_1 . Але через деякий час син сказав, що вони будуть робити ремонт, тому з квартири треба переїхати на орендоване житло. Домовились, що за квартиру будуть оплачувати разом по 50%. Син з невісткою в січні 2019 р. орендували квартиру по АДРЕСА_4 , він прожив в ній до червня 2019 р. Потім він чим-то отруївся, лікувався в лікарні і після того господарка квартири відмовила йому в проживанні в цій квартирі. В червні 2019 р. йому орендували квартиру по АДРЕСА_5 , але він там прожив декілька днів, тому що відбулося возгорання електропроводки. Потім знайшли йому квартиру на АДРЕСА_6 , де він жив до грудня 2019 року. Потім син перестав оплачувати за квартиру та він змушений був з неї з`їхати. В нього пенсія 3000 грн., тому орендувати житло він сам не може, з 2020 року постійного житла не має, на теперішній час проживає в гаражі у знайомих. Зараз син проживає в Польщі, а в квартирі ніхто не проживає.

Заслухавши позивача, його представника, дослідивши надані матеріали, суд прийшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 06.04.2016 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.50-51).

З 02.06.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований позивач - ОСОБА_1 (а.с.28).

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до 2 п. 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житловою площею, яка знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку (квартири), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Позивач не зазначає, що він був вселений до квартири АДРЕСА_1 як член сім`ї власника, також не вказує, що вони вели разом спільне господарство, також не вказує на те, що між ним та відповідачем була угода про порядок користування цим приміщенням. ОСОБА_1 в позові посилається лише на своє право проживати в цій квартирі як власника, що не відповідає фактичним обставинам.

Так, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Дослідженими доказами встановлено, що позивач ОСОБА_1 не є власником оспорюваної квартири, має лише реєстрацію за цією адресою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 не довів, що він має право користування квартирою АДРЕСА_1 . В суді не доведено, що позивач ОСОБА_1 протягом 2016-2017 року проживав в цій квартирі. Відповідач проти цього заперечував, позивач доказів на підтвердження свого проживання в цій квартирі протягом зазначеного часу суду не надав.

Також суд не приймає доводи позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за кошти, що належали позивачу, які він отримав за продаж своєю квартири АДРЕСА_3 , оскільки належних доказів на підтвердження цього факту суду не надано. Крім того, судом враховано, що квартира АДРЕСА_1 була придбана відповідачем через три місяці після продажу позивачем належної йому квартири.

Як пояснив в судовому засіданні позивач, він після продажу своєї квартири проживав зі співмешканкою за місцем її проживання до 2018 року. Відповідно до наданих договорів оренди та пояснень позивача, він протягом 2019 року проживав в орендованих квартирах.

Відсутні будь-які докази того, що позивач ОСОБА_1 проживав в квартирі АДРЕСА_1 за згодою його власника - відповідача ОСОБА_2 , а також, відсутні докази того, що позивач та відповідач домовились про безстрокове проживання позивача в цій квартирі.

Отже, в судовому засіданні не встановлено право позивача ОСОБА_1 на проживання в оспорюваній квартирі. Сама по собі реєстрація місце проживання в квартирі не надає права проживати в ній.

Зважаючи на те, що позивач не є власником оспорюваної квартири, не мав іншого речового права на цю квартиру, тому у позивача ОСОБА_1 не виникло право вимагати усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, аналізуючи наведені норми права, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 5-8, 12-19, 23, 89, 128, 131, 136, 141, 197, 206, 258-259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02 серпня 2021 року

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя Л.О. Варнавська