КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5462/2021 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2021 року Київський апеляційний у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційні скарги Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року позивач пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що згідно з наказом Міністерства освіти і науки України його було звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає, що у відповідачів були відсутні умови для дострокового припинення контракту із вказаних в ньому підстав відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України та було порушено порядок звільнення, визначений Контрактом № І-41, укладеним 13.04.2018.

Зокрема, позивача не було попереджено за два тижні про його майбутнє звільнення та неотримання жодних звернень відповідачів з приводу надання пояснень, в тому числі щодо виконання обов`язків за контрактом.

Також позивач зазначає, що Міністерством було порушено порядок звільнення позивача також у зв`язку із відсутністю повноважень у Міністерства щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу. Крім того, позивач вказував на відсутність з його боку порушень вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки і що вказане не могло бути підставою для його звільнення.

Ще однією підставою для скасування наказу про своє звільнення, ОСОБА_1 зазначає незаконність свого звільнення в період тимчасової непрацездатності.

Просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді ректора Національного авіаційного університету та стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (т.1 а.с. 86-94).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - в частині вимог ОСОБА_1 до МОН про визнання незаконним та скасування наказу МОН № 341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » з підстав: порушення порядку звільнення у зв`язку із відсутністю повноважень Міністерства освіти і науки України щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу та відсутності порушень позивачем вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки, залишена без розгляду.

В іншій частині, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 »

Поновлено ОСОБА_1 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21.10.2020.

Стягнуто із Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 124538,26 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Міністерство освіти і науки України та Національний авіаційний університет подали апеляційні скарги.

Міністерство освіти і науки України в доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем був поданий позов до Окружного адміністративного суду міста Києва, предметом якого є визнання протиправним та скасування наказу Міністерства освіти і науки України № 341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » та скасування наказу МОН від 07.10.2020 №с 342-к «Про виконання обов`язків ректора».

До позову до адміністративного суду позивач подав, в тому числі, копію наказу №341-к від 07.10.2020, що спростовує його твердження про необізнаність щодо припинення контракту та звільнення.

Не погоджується із висновками суду про те, що були відсутні умови для дострокового припинення контракту із вказаних в ньому підстав відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України, порушено порядок звільнення, визначений Контрактом №І-41 укладеного 13.04.2018, зокрема, позивача не було попереджено за два тижні про його майбутнє звільнення та неотримання жодних звернень відповідачів з приводу надання пояснень, в тому числі щодо виконання обов`язків за контрактом, звільнення позивача відбулось в період тимчасової непрацездатності.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що Окружним адміністративним судом міста Києва від 28.12.2020 у справі № 640/25587/20 встановлено, що позивачем, як керівником закладу вищої освіти, не вживались будь-які дії направлені на усунення виявлених під час позапланових заходів державного нагляду (контролю) порушень вимог законодавства, а наявні в матеріалах справи копії заперечень щодо виявлених порушень не спростовують висновків, викладених як у актах за результатами проведених перевірок, так і у інших документах, якими встановлені порушення вимог законодавства. Судом визнано підстави, за яких Ректором закладу вищої освіти, неналежно виконувались його посадові обов`язки, що, у тому числі, призвело до порушення прав студентів, прав науково-педагогічного персоналу Університету, а також до матеріальних збитків закладу, викликаних порушеннями вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки.

Тобто, порушення позивачем вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки є однозначним та доказуванню, на думку апелянта МОН, не підлягає. Отже були підстави для звільнення позивача за порушення умов контракту.

Наголошує на тому, що суд у своєму рішенні також проаналізував п.16 Контракту, який визначає додаткові підстави для розірвання контракту. Однак даний пункт не зазначено в оскаржуваному наказі МОН.

Щодо неотримання жодних звернень відповідачів з приводу надання позивачем пояснень, Міністерство повідомляє наступне.

Ректору університету ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення щодо реалізації ним своїх службових повноважень стосовно забезпечення виконання вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, а також виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки (копія листа МОН від 28.09.2020 №15/170-20 міститься в матеріалах справи).

Листом від 30.09.2020 № 06-09/2313 ректор Університету ОСОБА_1 надав пояснення (копія листа міститься в матеріалах справи) про що, зазначено і в протоколі № 33 засідання експертно-кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників закладів вищої освіти, установ та організацій, що належать до сфери МОН, з метою розгляду питання щодо виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки від 07.10.2020 (міститься в матеріалах справи).

Щодо звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, Міністерство освіти і науки зазначає, що позивач, будучи належним чином повідомлений, не прибув 07.10.2020 о 10.00 год на засідання експертно-кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників закладів вищої освіти, установ та організацій, що належать до сфери МОН, з метою розгляду питання щодо виконання вимог приписів, постанов та розпоряджень центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сферах техногенної та пожежної безпеки, адже з 07.10.2020 перебував на лікарняному.

Міністерство не було проінформовано, що позивач перебуває на лікарняному саме з 07.10.2020, оскільки те, що позивач на лікарняному останній повинен інформувати вищий навчальний заклад.

Міністерство вважає, що внаслідок того, що позивач був звільнений відповідно пункту 8 статті 36 КЗпП України з підстав, встановлених рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, що підтверджує сам факт порушення позивачем контракту та статуту НАУ, Шевченківський районний суд міста Києва повинен був застосувати сталу практику Верховного Суду, а саме змінити дату звільнення, а не поновлювати позивача на роботі.

Таким чином, при винесені оскаржуваного рішення суду, судом не застосовано положення частини четвертої статті 263 ЦПК України, якою чітко передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційні скарги Національного авіаційного університету є аналогічними доводам апеляційної скарги Міністерства освіти та науки України.

Представники Міністерства освіти та науки України - Кострійчук В.В., Костюченко О.В. та Національного авіаційного університету - Кароєв А.В., Письмак Т.О., в судовому засіданні підтримали апеляційні скарги.

Позивач та його представники - адвокати Лісовий О.О. та Шишов В.Ю. заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.04.2018 Міністерством освіти і науки України із позивачем ОСОБА_1 був укладений контракт №І-41 строком на п`ять років (п.п. 19-20) з 13.04.2018 по 12.04.2023 (т.2 а.с.130-135).

Пунктом 4 розділу «Права та обов`язки сторін» контракту передбачено, що керівник відповідає перед засновником за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, статутом закладу вищої освіти, а також законодавством.

В свою чергу, вимогами пункту 6 цього розділу контракту визначені обов`язки керівника закладу вищої освіти, зокрема, у підпунктах 13, 15, 16, 19, цього пункту зазначено, відповідно, що керівник зобов`язаний забезпечити дотримання умов колективного договору, статуту закладу вищої освіти; дотримання закладом вищої освіти вимог законодавства, забезпечення виконання в установлені строки вимог Держфінінспекції та її територіальних органів; виконання закладом вищої освіти вимог законодавства, виконання закладом вищої освіти вимог органів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а також вимог засновника; створення належних умов праці відповідно до вимог законодавства, дотримання прав працівників відповідно до законодавства про працю.

А положеннями абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту НАУ визначено, що ректор Університету відповідає за провадження освітньої, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності в Університеті, за результати фінансово-господарської діяльності, стан і збереження нерухомого майна та іншого майна цього закладу.

Відповідно до п.15 контракту його дія припиняється:

1) із закінченням строку, на який його було укладено;

2) до закінчення строку дії контракту: за угодою сторін; з ініціативи засновника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених статтями 40 і 41 КЗпП України і цим контрактом; з ініціативи керівника до закінчення строку дії контракту у випадках, передбачених ст. 39 КЗпП України та цим контрактом; у зв`язку із невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом;

3) з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Положення п.16 контракту визначають додаткові підстави припинення контракту, а саме: у разі виникнення або виявлення засновником обставин, передбачених частиною другою ст.42 Закону України «Про вищу освіту». У разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу про працю України.

Положеннями пункту 18 контракту передбачено, що у разі дострокового розірвання контракту у зв`язку із невиконанням або неналежним виконанням сторонами обов`язків, передбачених цим контрактом, він розривається із попередженням за два тижні відповідної сторони.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року №341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » на підставі частини 8 статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту 21 частини 1 статті 20 Кодексу цивільного захисту України, пункту 8 розділу частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», підпункту 2.2 пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року №1417, абзацу 6 пункту 1 розділу 2 Міністерства освіти і науки України від 15 серпня 2016 року №974, підпунктів 13, 15, 16, 19 пункту 6 контракту від 13 квітня 2018 року №І-41, підпунктів 1 і 8 пункту 6.2. розділу 6 та абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту Національного авіаційного університету, наказу Міністерства освіти і науки України від 08 лютого 2018 року №116, наказу Міністерства освіти і науки України від 03 вересня 2020 року №250-к «Про застосування дисциплінарного стягнення до ректора Національного авіаційного університету», доповідної записки від 24 вересня 2020 року №20/15-вн-20, листа Солом`янського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у м. Києві від 05 жовтня 2020 року №21/1885, контракт від 13 квітня 2018 року №І-41, укладений між Міністерством освіти і науки України та ОСОБА_1 припинено 21 жовтня 2020 року. та звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_1 21 жовтня 2020 року, відповідно до частини 8 статті 36 Кодексу законів про працю України(т.2 а.с.136-137).

Відповідно до наявних в матеріалах справи копіях листків непрацездатності: серії АДШ №925888 - позивач перебував на лікуванні з 07.10.2020 до 21.10.2020 включно; серії АДШ №926394 - позивач перебував на лікуванні з 22.10.2020 до 30.10.2020 включно (т.1 а.с.192, 191).

Наявне в матеріалах справи письмове запрошення прибути ОСОБА_1 07.10.2020 на засідання експертно-кадрової комісії, - було отримано НАУ тільки в день проведення вказаного засідання, про що свідчить вх.№885/07 від 07.10.2020 (т.3 а.с.126), однак саме в цей день позивач перебував в медичному закладі на стаціонарному лікуванні і про вказане було проінформовано НАУ відповідним письмовим повідомленням на ім`я заступника Міністра освіти і науки України ОСОБА_2 (т.2 а.с.26).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зміст наказу №341-к від 07.10.2020 не містить конкретних причин звільнення позивача, оскільки в ньому наявні загальні посилання на умови контракту, зазначені в наказі: підпункти 13, 15, 16, 19 пункту 6 контракту та абзацу 1 пункту 6.3. розділу 6 Статуту НАУ, у взаємозв`язку із ч.8 ст.36 КЗпП України.

В наказі не зазначено у зв`язку із наявністю якої підстави відповідно до зазначених пунктів контракту та Статуту, відповідач МОН пов`язує дострокове припинення дії трудового контракту з позивачем.

Натомість, враховуючи зазначену як одну із підстав в оспорюваному наказі - наявність наказу МОН №250-к від 03.09.2020 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ректора Національного авіаційного університету», - проведене звільнення позивача містить ознаки звільнення відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо на працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, яке, в разі наявності відповідних підстав, повинно було проводитись із додержанням вимог законодавства про працю.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про виконання МОН умов пункту 18 контракту, адже інформаційна довідка, на яку посилається МОН, не є належним доказом такого попередження, оскільки її зміст не підтверджує повідомлення ОСОБА_1 про його майбутнє звільнення (т.2 а.с.27).

При цьому, наявне в матеріалах справи письмове запрошення прибути ОСОБА_1 07.10.2020 на засідання експертно-кадрової комісії, - було отримано НАУ тільки в день проведення вказаного засідання, про що свідчить вх.№885/07 від 07.10.2020 (т.3 а.с.126), однак саме в цей день позивач перебував в медичному закладі на стаціонарному лікуванні і про вказане було проінформовано НАУ відповідним письмовим повідомленням на ім`я заступника Міністра освіти і науки України Вітренка А.О. (т.2 а.с.26).

Таким чином судом встановлено, що позивача не було своєчасно повідомлено про проведення вказаного засідання.

Суд встановив, що матеріали справи взагалі не містять тексту окремого письмового попередження про звільнення позивача за два тижні до дати звільнення На думку суду першої інстанції, сам зміст наказу про звільнення не може вважатись належним повідомленням про звільнення, оскільки винесенням наказу вже безпосередньо встановлюється (фіксується) не намір, а сам факт розірвання/припинення трудового договору з працівником.

При цьому, суду не було надано жодного доказу і на підтвердження отримання позивачем оспорюваного наказу від 07.10.2020 саме 07.10.2020 - тобто не пізніше, ніж за два тижні до звільнення (21.10.2020), оскільки судом встановлено, що саме в цей день (07.10.2020), як вже зазначалось і підтверджено відповідним листком непрацездатності, ОСОБА_1 перебував на лікуванні.

Оскільки судом встановлено відсутність правових підстав для звільнення позивача саме на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, суд вважав, що відсутні підстави для зміни дати звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що дострокове припинення контракту відбулось за відсутності умов, визначених сторонами в контракті і тому відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду в частині відсутності підстав для звільнення позивача за ч. 8 ст. 36 КЗпП України виходячи з такого.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

У відповідності до положень ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається не невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

У контракті можуть визначатися додаткові, крім встановлених чинним законодавством, підстави його розірвання. У разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом (пункти 17 і 21 Положення про порядок укладання контрактів при прийнятті (найманні) на роботу працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170).

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника і додаткові підстави розірвання трудового договору (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 757/42262/15-ц).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт може встановлювати умови розірвання договору, в тому числі достроково.

Вимогами п.8 ч. 2 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Згідно з пунктом 16 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті.

Тобто виходячи із змісту трудового законодавства, до загальних умов розірвання трудового договору передбачених трудовим законодавством, контрактом можуть встановлювати додаткові умови для його розірвання.

Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду справи трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст.36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Суд першої інстанції детально проаналізував умови контракту, а саме п.15, яким встановлені підстави для припинення контракту. Виходячи з цього пункту контракт припиняється як у разі закінчення строку, на який він укладений, так і за певних умов може бути припинений достроково.

Так, дострокове розірвання контракту можливе за угодою сторін; з ініціативи засновника за ст.ст. 40 і 41 КЗпП; з ініціативи керівника (позивача) за ст. 39 КЗпП України; у зв`язку із невиконанням керівником (позивачем) обов`язків, покладених на нього контрактом.

Позивачем не виявлялось бажання достроково припинити контракт на посаді ректора НАУ, а також між сторонами відсутня угода про припинення контракту.

Також суд першої інстанції проаналізував п.16 Контракту, який визначає додаткові підстави припинення контракту, а саме: у разі виникнення або виявлення засновником обставин, передбачених частиною другою ст. 42 Закону України «Про вищу освіту».

Суд першої інстанції встановив, що також були відсутні обставини, передбачені ч.2 ст. 42 Закону України «Про вищу освіту».

Також у пункті 16 зазначено, що у разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу про працю України.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що в наказі про припинення контракту відповідач не посилався на п.16, а тому суд безпідставно його проаналізував. Суд першої інстанції перевірив усі підстави, які зазначені для припинення контракту в тексті самого контракту і дійшов висновку про те, що таких підстав не настало.

Разом із тим, при дослідженні змісту контракту колегія суддів встановила, що контракт має 16 пункт, а після нього зазначений 18. Отже 17 пункт у Контракті відсутній. Проте речення: «У разі розірвання Контракту з підстав, не передбачених законодавством,звільнення проводиться згідно з пунктом 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю» за логічним змістом не відноситься до п.16 «Додаткові підстави для розірвання контракту», отже можливо у тексті існує технічна помилка у викладенні нумерації пунктів. Отже суд, цитуючи умови Контракту щодо звільнення за п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, змушений посилатись саме на пункт 16.

Таким чином, відповідно до умов контракту звільнення позивача могло відбутись як із підстав передбачених КЗпП України, і тоді звільнення проводиться за статтями п.1 ч.1 ст. 36, 38, 39, 40-41, а також з підстав, які законодавством не передбачені, але окремо передбачені контрактом. Тобто це можуть бути підстави не передбачені КЗпП України, але погоджені сторонами у контракті.

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 29 травня 2019 року при розгляді подібної справи №452/970/17, провадження №14-157цс19 дійшла таких висновків:

«41. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень.

42. Суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку, що позивач не виконував умови контракту, обмежилися лише змістом довідки перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності, службової записки голови комісії з перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності дочірнього підприємства за період з 01 січня 2016 року до 14 лютого 2017 року включно ОСОБИ_1, довідки про проведення перевірки організації та стану правової роботи дочірнього підприємства від 09 березня 2017 року, протоколу № 4 від 15 березня 2017 року засідання балансової комісії з розгляду фінансово-господарського стану дочірніх підприємств ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» за 2016 рік.

43. Суди не навели мотивів прийняття або відхилення аргументів позивача про те, що визначеними в оскарженому наказі причинами звільнення є не порушення конкретних умов контракту, а порушення вимог статуту дочірнього підприємства, незабезпечення високого рівня виконавської дисципліни, неналежне виконання наказів і доручень ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», вчинення дій, які суперечать інтересам дочірнього підприємства.

45. Оскаржений наказ про звільнення обґрунтований, зокрема, попереднім притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності (накази від 09 вересня 2016 року № 132 і від 13 січня 2017 року № 3), тоді як позивач звільнений через порушення ним умов контракту згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України, а не на підставах порушення працівником трудової дисципліни (пункти 3, 4, 7, 8 статті 40, пункт 1 статті 41 КЗпП України).»

Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів також погоджується із судом першої інстанції в тому, що зазначена як одна із підстав в оспорюваному наказі - наявність наказу МОН №250-к від 03.09.2020 «Про застосування дисциплінарного стягнення до ректора Національного авіаційного університету», - проведене звільнення позивача містить ознаки звільнення відповідно до п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо на працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. При цьому суд першої інстанції також правомірно зазначив, що у разі наявності відповідних підстав, звільнення повинно було проводитись із додержанням вимог законодавства про працю.

Однак, як встановлено судом, позивач був звільнений не на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а на підставі п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано входив з того, що в наказі не зазначено у зв`язку з порушенням яких конкретно умов контракту, відповідач МОН пов`язує дострокове припинення дії трудового контракту з позивачем.

Такі висновки суду узгоджуються із викладеною вище правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України і підтримується судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянтів на те, що рішенням Окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/25587/20 було встановлено, що в діяльності НАУ були виявлені чисельні порушення як у сфері надання освітніх послуг, так і щодо дотримання вимог законодавства в сфері техногенної та пожежної безпеки, отже у МОН були підстави для припинення контракту із позивачем, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Дійсно, рішенням Окружного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/25587/20 було встановлено факт неналежного виконання позивачем обов`язків ректора. Разом із тим, на думку колегії суддів, доведення відповідачем в судовому засіданні після видання наказу про припинення контракту факту неналежного виконання позивачем посадових обов`язків не легітимізує наказ про звільнення позивача за порушення умов контракту, який був виданий раніше. Ці порушення, які були встановлені судом, мали були бути зазначені саме в наказі про звільнення позивача. Крім того, в наказі мало бути обґрунтовано, що такі порушення є саме невиконанням конкретних умов контракту.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановивши, що звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності мав право змінити дату звільнення, а не поновлювати позивача на роботі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, оскільки суд виходив того, що за відсутності підстав для звільнення за п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України не підлягає зміні дата звільнення, а працівник підлягає поновленню на роботі.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильність висновків суду про неотримання відповідачем пояснень від позивача щодо порушення ним умов контракту, то суд першої інстанції таких висновків не робив. Позивач дійсно посилався на те, що МОН не відбирало у нього пояснень перед виданням наказу про звільнення, однак суд не пристав на позицію позивача і не мотивував своє рішення про поновлення на роботі зазначеними обставинами.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права оскільки судове засідання проводилось в позаробочий час, то ці доводи також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки ЦПК не містить норм, які відносять розгляд судом справи після закінчення офіційного робочого часу суду до обставин, які можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 353 апеляційному оскарженню підлягають ухвали суду першої інстанції про залишення позову без розгляду і про зупинення провадження у справі.

Оскільки ухвала суду в частині відмови у залишенні частини позовних вимог без розгляду, а також ухвала суду про відмову у зупиненні провадження у справі не підлягає апеляційному оскарженню, ці доводи апеляційних скарг розглядаються при розгляді апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції в даній справі.

Щодо доводів апеляційних скарг про безпідставну відмову суду у зупиненні провадження у справі, то колегія суддів з ними не погоджується виходячи з такого.

Міністерство освіти і науки 14.01.2021 року звернулось із заявою про зупинення провадження у справі. При цьому обґрунтовуючи своє клопотання Міністерство посилалось на те, що ОСОБА_1 подав до окружного адміністративного суду позов до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними та скасування наказу Міністерства освіти і науки України № 341-к від 07.10.2020 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № 1-41 та звільнення ОСОБА_1 »

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 грудня 2020 року в задоволенні позову Ісаєнка відмовлено. Просив зупинити провадження у справі до набрання законної сили вказаним рішенням.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено.

Відмовляючи у зупинення провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що відсутня об`єктивна неможливість розгляду цієї справи до вирішення іншої справи.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції.

Пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України визначений обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справу до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що зібрані у даній справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду саме у цій справі.

При цьому колегія суддів зауважує, що у випадку, якщо відповідач вважає, що позивач пред`явив аналогічний позов до іншого суду, то це є підставою не для зупинення провадження у справі, а для залишення позову без розгляду.

Разом із тим, представник НАУ також заявляв клопотання про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою суду від 27 січня 2021 року клопотання було задоволено частково. Позовна заява вчастині позовних вимог з підстав: порушення порядку звільнення у зв`язку з відсутністю повноважень у Міністерства освіти і науки України щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу та відсутності порушень позивачем вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки залишена без розгляду. В іншій частині клопотання відмовлено.

12.01.2021 представник Національного авіаційного університету адвоката - Письмак Т.О. звернувся до суду із клопотанням про залишення без розгляду позову на підставі п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України.

В обґрунтування вказаного клопотання ініціатор клопотання посилався на те, що позивач по вказаній справі ОСОБА_1 ввів суд в оману, зазначивши в позові, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Зазначає, що таке твердження не відповідає дійсності, оскільки 23.11.2020 позивачем вже був поданий позов до Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 », а також про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства освіти і науки України № 342-к від 07.10.2020 «Про виконання обов`язків ректора». При цьому, відповідним рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.12.2020 у задоволенні вказаного позову відмовлено. Рішення на даний час не набрало законної сили.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2020 було відкрито провадження в адміністративній справі №640/25587/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним та скасування вищевказаних наказів відповідача Міністерства освіти і науки України, залучено третю особу ОСОБА_3 та постановлено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с. 2 а.с.202-203).

В подальшому, а саме 28.12.2020, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва справі №640/25587/20, в задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказів - відмовлено. На час розгляду вказаного клопотання рішення не набрало законної сили.

Вимоги п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України передбачають, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Задовольняючи клопотання частково, суд першої інстанції виходив з того, що із змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2020 по адміністративній справі №640/25587/20 вбачається, що судом був розглянутий інший позов, ніж долучений представником відповідача до свого клопотання. Вказана обставина також не заперечувалась представником відповідача Міністерства освіти і науки України, оскільки у вказаній адміністративній справі відповідачем було саме Міністерство освіти і науки України, а не Національний авіаційний університет, представником якого заявлено клопотання про залишення цивільного позову без розгляду.

При цьому, судом встановлено, що і в адміністративній справі №640/25587/20, і в цивільній - 761/34584/20 - сторонами є, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач Міністерство освіти і науки України.

Також встановлено, що, як в адміністративному провадженні, як і в цивільному - позивачем оскаржується наказ №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 ».

Суд першої інстанції вважав, що вищевказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2020 в адміністративній справі №640/25587/20 на час розгляду клопотання не набрало законної сили, тому, у взаємозв`язку із положеннями п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України, наявні правові підстави для часткового задоволення клопотання представника відповідача та залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виключно в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу Міністерства освіти і науки України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » з підстав: порушення порядку звільнення позивача у зв`язку із відсутністю повноважень у Міністерства освіти і науки України щодо дострокового звільнення позивача без подання Конференції трудового колективу та відсутності порушень позивачем вимог законодавства у сфері освіти та у сфері пожежної та техногенної безпеки.

В іншій частині позовних вимог, які стосувались оскарження того самого наказу МОН №342-к від 07.10.2020 р., але з інших підстав, суд першої інстанції вирішив справу розглядати по суті і відмовив у задоволенні клопотання про залишення цих вимог без розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання.

Так, предмет та підстави адміністративного позову у справі №640/25587/20 стосується виключно компетенції (дискреції) МОН України на прийняття оскаржуваних наказів МОН України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №1-41 та звільнення ОСОБА_1 » та скасування наказу МОН України №342 від 07.10.2020 «Про виконання обов`язків ректора», не містить підстав, які випливають з трудових правовідносин сторін, що поширюється на юрисдикцію адміністративного суду.

Натомість, предмет та підстави цивільного позову у даній цивільний справі №761/34584/20 не є ідентичними з адміністративною справою №640/25587/20, оскільки стосуються поновлення позивача на роботі та стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, встановлення судом обставин звільнення позивача під час лікарняного та дослідження інших підстав, визначених в оскаржуваному наказі МОН України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №1-41 та звільнення ОСОБА_1 ».

При цьому, слід враховувати висновки Верховного Суду щодо ознак тотожності спорів, а саме: позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Нетотожність хоча б одного з них позбавляє суд посилатися на тотожність позовів при застосуванні норм матеріального права щодо закриття, зупинення провадження у справі, чи залишення позову без розгляду.

Таким чином, між справами, що розглядаються повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається у тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиціальне значення для іншої справи.

Аналогічну позицію викладено у постановах Верховного Суду від 02.09.2020 №417/7171/19, від 12.08.2020 №347/2115/17, від 27.02.2019 №308/5006/16-ц, від 22.05.2019 № 640/7778/18, від 22.08.2018 №372/2230/17-ц, від 18.01.2018 № 462/4152/16-ц та інших подібних справах.

Таким чином, на момент розгляду судом першої інстанції справи та клопотання відповідача про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, було підтверджено наявними в справі матеріалами, що в провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебуває лише одна справа №640/25587/20 предмет та підстави позову якого стосуються оскаржуваного наказу МОН України №341-к від 07.10.2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_1 » та дійсно належать до юрисдикції адміністративного суду.

Відтак, зазначаючи наявність адміністративної справи №640/25587/20 як підставу для залишення позову без розгляду, скаржник не вказав підстави, які б виключали юрисдикцію Шевченківського районного суду м. Києва самостійно, на підставі наявних доказів, встановити при розгляді даного трудового спору наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що стосуються поновлення його порушених трудових прав на працю, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, оскільки цивільний позов пред`явлено саме з цих підстав.

Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «»Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинним цивільно-процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з положенням ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У відповідності до положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, при зверненні до суду з позовом сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2086,18 грн = (840,80+1245,38), де 840,80 - ставка судового збору за вимогу немайнового характеру, а 1245,38 - ставка судового збору за вимогу майнового характеру.

З урахуванням того, що позовні вимоги були задоволені судом першої інстанції, а позивач був звільнений від сплати судового збору, то з відповідачів слід стягнути судовий збір у розмірі по 1043,09 грн. з кожного в дохід держави.

Разом з тим, до судових витрат також відносяться і витрати на правову допомогу. Так, позивачем в суді першої інстанції до початку судових дебатів заявлялося про наміри стягнення з відповідачів витрат на правову допомоги, докази на підтвердження понесених витрат будуть подані в межах визначеного процесуальним законом строку, після ухвалення судового рішення у справі.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 подаючи відзив на апеляційну скаргу порушує питання про стягнення з відповідачів витрат на правову допомогу на підставі рахунку №31259 від 18 грудня 2020 року з деталізацією наданих послуг, на підтвердження понесених витрат надає суду квитанцію №2230-6209-6892-0119 на суму 130598,52 грн.

08 червня 2021 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, зі змісту якої вбачається, що позивач поніс витрат на правову допомогу у розмірі 381216,79 грн., які включають в себе ще й ті, які будуть понесені у майбутньому та надає суду рахунок №31965 від 08 лютого 2021 року з деталізацією наданих послуг.

11 червня 2021 року та 14 червня 2021 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли заперечення щодо розподілу судових витрат від відповідачів у справі.

В своїх запереченнях відповідачі зазначаються, що розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу є неспівмірним із заявленими позовними вимогами та складністю справи.

Так, у деталізації рахунку №31259 від 18.12.2020 зазначені надані роботи (послуги), що не стосуються справи №761/34584/20, а саме:

- п. 1, п. 2, п. 4, п. 5, п. 6 - зазначено надання послуг з підготовки та консультування, представництво інтересів ОСОБА_1 на прес-конференції, яка жодним чином не стосується предмету розгляду справи в суді;

- п. 9 стор. 1 - зазначені юридичні послуги з консультування порядку подання декларацій до НАЗК, що не стосується даної справи;

- п. 10, п. 14, п. 18 стор. 1 - зазначено представництво інтересів ОСОБА_1 в Окружному адміністративному суді м. Києва та послуги, що надавались по іншій адміністративній справі;

- п. 12 стор. 1 - зазначена нарада щодо проекту листа ОСОБА_4 , який не є стороною даної справи;

- п. 1, п. З, п. 4, п. 7, п. 8, п. 9, п. 10, п. 12, п. 13, п. 16 стор. 2 - зазначені юридичні послуги, що стосуються іншої адміністративної судової справи;

- п. 5, п. 14 стор. 2 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - не має.;

- п. 11 стор. 2 - послуги, дії зазначені в цьому пункті, як опрацювання інформації та збирання доказів щодо незаконності дій ОСОБА_3 - не стосуються предмету розгляду даної справи;

- п. 2 стор. З - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І.. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань - не має.;

- п. 5, п. 8, п. 13, п. 14 стор. З - зазначені юридичні послуги, що стосуються іншої адміністративної судової справи;

стор. 4 - зазначені перелік кур`єрських послуг, що стосується справи, що розглядалась у Окружному адміністративному суді м. Києва.

В сукупності послуги, що зазначені в деталізації до рахунку №31259 від 18.12.2020, які не обґрунтовані або стосуються інших судових справ, в грошовому виразі (4629 євро): ОСОБА_5 послуги 1,3 години (468 євро), витрати на дорогу 3,4 години (612 євро); ОСОБА_6 послуги 0,9 години (324 євро); ОСОБА_7 послуги 2,9 години (696 євро), витрати на дорогу 1,1 години (132 євро); ОСОБА_8 послуги 1,8 години (432 євро); ОСОБА_9 послуги 6,7 години (1608 євро), витрати на дорогу 1,6 години (192 євро); ОСОБА_10 послуги 0,2 години (42 євро); ОСОБА_11 послуги 0,6 години (72 євро), витрати на дорогу 0,6 години (36 євро); Кур`єрські (поштові) послуги (15 євро).

У деталізації рахунку №31965 від 08.02.2021 зазначені такі надані роботи (послуги), що не стосуються справи №761/34584/20, а саме:

- п. 1 стор. 1 - частково надавались послуги стосовно іншої справи (адміністративної);

- п. 3 стор. 1 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - немає.;

- п. 4, п. 5, п. 7, п. 8, п. 10, п. 12, п. 13, п. 14 стор. 1 - зазначені юридичні послуги, що стосуються іншої адміністративної судової справи;

- п. 9 стор.1 - зазначено підготовка клопотання про відкладення розгляду справи до Шостого апеляційного адміністративного суду, що по-перше, не стосується даної справи, а по-друге, розрахунок затраченого на це часу, з написання «трьох, стандартних рядків», має ознаки суттєвого завищення.;

- п. 1, п. 12, п. 14 стор. 2 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - не має.;

- п. 2, п. 5, п. 6 стор. 2 - не деталізовано, які саме процесуальні документи були підготовлені по справі;

- п. 7, п. 8, п. 9, п. 10, п. 11, п. 17 стор. 2 - зазначені юридичні послуги, що стосуються іншої адміністративної судової справи;

- п. 1, п. 7 стор. 3 - зазначені юридичні послуги, що стосуються іншої адміністративної судової справи;

- п. 4 стор. 3 - послуги частково надавались стосовно іншої справи;

- п. 5, п. 6 стор. 3 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Демченко І.І. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - не має.;

- п. 9 стор. 3 - надання консультацій представнику Ісаєнко В.М. Шишову М., який є обізнаною особою в галузі права, адвокатом, а також не є стороною в договірних відносинах з АО «Ілляшев та партнери». Правова консультація надавалась стосовно іншої адміністративної справи.

- п. 10 стор. З=3 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - не має.;

- п. 2, п. 3, п. 4, п. 5, п. б стор. 4 - надання консультацій представнику Ісаєнко В.М. Шишову М., який є обізнаною особою в галузі права, адвокатом, а також не є стороною в договірних відносинах з АО «Ілляшев та партнери». Правова консультація надавалась стосовно іншої адміністративної справи.

- п. 9 стор. 4 - зазначено надання послуг з представництва інтересів в Шевченківському районному суді представником Ілляшев М.І. 27.01.2021. в день судового засідання та винесення рішення по справі. Такого представника в суді не було, згідно матеріалів справи. Доказів його представництва в суді, як то фіксування факту присутності в протоколі судового засідання, заяв, клопотань за його підписом - не має.;

- п. 10 стор. 4 - зазначено нарада ОСОБА_12 з ОСОБА_5 щодо тактики та ходу та результатів судового засідання. Оскільки судове проходило з 15-ї до 21 -ї години практично безперервно, в цей проміжок часу провести наради в офісі юридичної контори щодо ходу та результатів судового засідання - не можливо. Враховуючи відвідання (як зазначено в деталізації) ОСОБА_5 . Шевченківського районного суду м. Києва, це викликає підозру про здійснення ОСОБА_5 впливу на винесення судом свого рішення.

- стор. 5 - зазначені кур`єрських послуг на 5,00 євро, що стосується справи, що розглядалась у Шостому апеляційному адміністративному суді.

В сукупності послуги, що зазначені в деталізації до рахунку №31965 від 08.02.2021. які не обґрунтовані або стосуються інших судових справ, в грошовому виразі (11 729 євро): ОСОБА_5 послуги 1,5 години (540 євро), витрати на дорогу 2,6 години (468 євро); ОСОБА_8 послуги 32 години (7680 євро); ОСОБА_9 послуги 3,8 години (912 євро), витрати на дорогу 1,3 години (156 євро); ОСОБА_13 послуги 10,1 години (1818 євро); ОСОБА_14 послуги 0,6 години (72 євро), ОСОБА_15 послуги 0,3 години (36 євро), витрати на дорогу 0,7 години (42 євро); Кур`єрські (поштові) послуги (5 євро).

Всього за підсумками аналізу рахунків N931259 від 18.12.2020 та №31965 від 08.02.2021 надані послуги (виконані роботи), що не обґрунтовані або стосуються інших судових справ, в грошовому виразі складають 16 358 євро.

У своїй позовній заяві позивачем було зазначено, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, що буде понесений позивачем на надання юридичних послуг АО «Ілляшев та партнери» складає 60 000 гривень. Таку ж саме суму було озвучено та підтверджено у судовому засіданні 27.01.2021, представником позивача та співробітником АО «Ілляшев та партнери» - Гудій В.В.

Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих суду доказів на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, містяться надані адвокатом послуги, які не відносяться до розгляду даної цивільної справи, а тому з урахуванням заперечень відповідачів та підрахунку реально витрачених грошових коштів на отримання правової допомоги, у зв`язку з розглядом даної справи, підтвердженими є витрати ОСОБА_1 на правову допомогу у розмірі 2636,9 євро, з яких 912 євро витрати, пов`язані з прибуттям адвоката в судове засідання та 8,9 євро витрати на відправку поштової кореспонденції.

У зв`язку з тим, що розрахунки на території України здійснюються в національній валюті гривня, то за курсом НБУ України сума понесених витрат на правову допомогу складає 86988 грн. 69 коп., відповідно саме ця сума підлягає відшкодуванню відповідачами позивачу в рівних частка, тобто по 43494 грн. 35 коп.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)»

При цьому колегія суддів враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення

Згідно зі ст. 376 ЦПК України Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду не може бути скасовано з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, однак оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню в частині розподілу судових витрат, так як судом першої інстанції не в повному обсязі було здійснено розподіл понесених учасниками справи судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 369, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Апеляційні скарги Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету в дохід держави судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі по 1043 грн. 09 коп. з кожного.

Стягнути з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі по 43494 грн. 35 коп. з кожного.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 січня 2021 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 серпня 2021 року.

Реквізити сторін:

Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідачі: Міністерство освіти і науки України, зареєстроване місце знаходження: пр. Перемоги, 10, м. Київ, 01135,

Національний авіаційний університет, зареєстроване місце знаходження: пр. Любомира Гузара, 1 м. Київ, 03058, .

Суддя-доповідач

Судді: