Номер провадження 22-ц/804/885/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мірути О.А.,

суддів: Тимченко О.О., Хейло Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 у цивільній справі № 234/17199/20 за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Краматорський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), на ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 січня 2021 року (суддя Михальченко А.О.),

ВСТАНОВИВ:

23.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт її приналежності до грецької національності, посилаючись на наступне.

27.10.2020 року її представник подав до органів ВРАЦС заяву про внесення змін до актового запису про народження уродженої ОСОБА_1 (заявниці) стосовно національності її батька, а також до актового запису про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стосовно національності ОСОБА_1 .

01.01.2004 року нею отримана відповідь, що в бланках актових записів цивільного стану графа «Національність» не передбачена та рекомендовано звернутися до суду.

Вважає, що право належності особи до певної національності не може бути обмежене відсутністю державного регулювання у цій сфері та відсутністю можливості зазначення її національності у документах. На її думку, підтвердженням її грецького походження є відповідні факти та документи.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 22 січня 2021 року провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Краматорський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)Э, - закрито.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження по справі, суд першої інстанції, керуючись п.1 ч.1 ст. 255 ЦПК України, виходив з того, що згідно зі статтею 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. (ч.2 ст.315 ЦПК України). Вказана норма не передбачає можливість розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності.

Заявник ОСОБА_1 з ухвалою суду першої інстанції не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник ОСОБА_1 зазначила, що судом не взято до уваги інші норми законодавства, на які посилалась заявник та яким належало дати оцінку у данній справі. Зокрема, судом не враховано, що Правила державної реєстрації актів громадянського стану в Україні у первинній редакції, затверджені наказом від 18.10.2000 № 52/5, передбачали фіксацію національності в разі, якщо вона зазначена в паспорті або в паспортному документі. Проте бланк свідоцтва про народження, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2002 № 1367, не передбачав зазначення національності батьків.

З 2004 року, у зв`язку з набуттям чинності Сімейного кодексу від 10.01.2002 року зазначення національності батьків у свідоцтві про народження дитини та національності наречених у свідоцтві про шлюб не передбачено Правилами державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, у редакції, чинній на цей час, а також формами актових записів цивільного стану та свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану, встановленими постановою кабінету Міністрів від 10.11.2010 року № 1025.

Вважає, що оскарження відмови ДРАЦС у внесенні змін щодо національності до актових записів громадянського стану до адміністративного суду не буде належним засобом судового захисту порушеного права, оскільки адміністративний суд своїм рішенням не може зобов`язати орган державної реєстрації актів цивільного стану зробити те, що не передбачено чинним законодавством, а якщо адміністративний суд й винесе рішення про визнання протиправним та скасування рішення МВ ДРАЦС про відмову у внесенні змін щодо національності до актових записів громадянського стану, таке рішення неможливо буде виконати через відсутність правового механізму.

Звертає увагу суду, що судом не було взято до уваги та не надано правової оцінки роз`ясненню Краматорського міського відділу ДРАЦС від 05.11.2020 року.

Відзив на апеляційну скаргу зацікавленої особою не подано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, представником заявника подана заява про розгляд справи за відсутності заявниці та її представника.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, звертаючись із даною заявою до суду, ОСОБА_1 зазначила, що вона відносить себе до грецької національності і на даний час бажає відновити та підтвердити свою дійсну національність, як це передбачено ст. 11 ЗУ «Про національні меншини в Україні».

Закриваючи провадження по справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Краматорський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), суд першої інстанції зазначив, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. (ч.2 ст.315 ЦПК України). Вказана норма не передбачає можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту належності особи до національності. Хоча зазначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік справ не є вичерпним, проте за змістом вищенаведених норм процесуального права, суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника певні правові наслідки.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявниця ОСОБА_1 до шлюбу ОСОБА_1 , народилася у м. Донецьку Донецької області. Відповідно до свідоцтва про народження (а.с.18), батьками заявниці є ОСОБА_5 (національність українець) та мати ОСОБА_6 (національність українка).

Згіднодо довідки № УГ 372744 про народження ОСОБА_7 1945 року народження, її батьками зазначені: батько ОСОБА_8 - національність українець, мати ОСОБА_9 - національність гречанка (а.с. 24).

Ч. 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з вимогами ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення даного факту їй необхідно для звернення до консульства Грецької республіки із заявою про отримання грецького громадянства та впорядкування документів, реалізації особистих прав, а саме підтвердження грецького походження роду.

Статтею 24 Конституції України закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про національні меншини в Україні» громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об`єднання.

Згідно з ч. 2 ст. 300 ЦК України, фізична особа має право на збереження своєї національності, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року щодо «Судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснив, що в судовому порядку не може бути встановлений факт належності особи до певної національності.

Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.

Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, у зв`язку з неможливістю встановлення у судовому порядку фактів належності осіб до певної національності.

Така позиція апеляційного суду узгоджується з Правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19 (провадження 61-21818св19).

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред`явлених у рамках даної справи вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування зазнчених висновків суду апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржувана ухвала є незаконною та позбавляє її права на судовий захист, колегія суддів відхиляє, так як суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, визначений законом. Факт, який просить встановити заявниця не підлягає розгляду в порядку окремого провадження. Отримавши відмову органу реєстрації актів цивільного стану у внесення змін до актового запису про народження, ОСОБА_1 не позбавлена права оскаржити її в судовому порядку шляхом подачі адміністративного позову про визнання таких дій органу реєстрації актів цивільного стану неправомірними, що і було роз`яснено заявниці судом першої інстанції.

Отже, заявниця не позбавлена можливості звернення до суду за захистом свого права в порядку, визначеному Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" та Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затвердженими наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року за №96/5 та зареєстрованими у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №5/18793, тому оскаржувана ухвала не позбавляє ОСОБА_1 її права на судовий захист.

Керуючись ст. ст. 268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Краматорського міського суду Донецької області від 22 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: О.А. Мірута

Судді: О.О. Тимченко

Я.В. Хейло