Справа № 761/2692/21
Провадження № 2/761/5841/2021
У Х В А Л А

Іменем України

04 серпня 2021 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Бондар О.Д.,

за участі представника позивача: ОСОБА_2,

представника Міністерства розвитку

економіки, торгівлі та сільського

господарства України: Кандиба М.В.,

представника АТ Державна

продовольчо-зернова корпорація України: Єзерової Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

26.01.2021 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить:

- скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22.12.2020 №227-п «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України від 22.12.2020 №949-К «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 виконуючим обов`язки заступника голови правління Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України;

- стягнути з Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України на користь ОСОБА_1 середній заробіток.

06.05.2021 року до суду надійшло клопотання представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про закриття провадження у справі, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, так як відповідач реалізував власні повноваження припинити повноваження члена виконавчого органу на підставі положень статті 99 ЦК України, а не положень Кодексу законів про працю України.

В судовому засіданні представники відповідачів підтримали заявлене клопотання та просили задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні зеперечував проти задоволення клопотання з тих підставі, що в наказі про звільнення міститься посилання на положення КЗпП України, а не положення ч.3 ст.99 ЦК України.

Вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання з наступних підстав.

Частина 1 статті 19 ЦПК України визначає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

В той же час, згідно з положеннями ч.1 ст.20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, в яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

Нормами Цивільного кодексу України (статті 99, 145, 147, 159, 161), Господарського кодексу України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, встановлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою 3 статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені.

Підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у частині п`ятій статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим звільнення відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права, зокрема в аспекті ст. 46 КЗпП України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 № 683/351/16-ц (14-113цс20) зробила висновок, щоз урахуванням висновку Конституційного Суду України, наданого у рішенні у справі №1-2/2010, можна зробити висновок, що посилання компетентного органу у рішенні про звільнення на статтю 99 ЦК України, як на підставу звільнення чи зазначення інших підстав, які передбачені у Статуті, може свідчити про реалізацію органом управління своїх корпоративних прав. Зазначення в рішенні про звільнення органу управління кооперативом, на якого поширюються у повному обсязі гарантії трудового законодавства, конкретної підстави, передбаченої КЗпП України, крім посилання на пункт 5 статті 41 КЗпП України, свідчить про цивільну юрисдикцію спору відповідно до вимог статті 15 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення позивача до суду, чи статті 19 ЦПК України в чинній редакції.

Критерієм розмежування справ цивільного судочинства від справ господарського судочинства є одночасно як суб`єктний склад учасників процесу, так і характер спірних правовідносин.

Отже, основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових, є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами.

Як вбачається з копії наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 22.12.2020 №227-п «Про звільнення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України та відсутні посилання на ч.3 ст.99 ЦК України.

Водночас, звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що відповідачем при його звільненні були порушені саме положення Кодексу законів про працю України.

А тому враховуючи встановлене в судовому засіданні та висновок Великої палати Верховного суду у постанові від 13.10.2020 № 683/351/16-ц (14-113цс20) суд приходить до висновку, що вказана справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, та клопотання про закриття провадження у справі не підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.15 ЦПК України, ст.20 ГПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні клопотання представника Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Акціонерного товариства Державна продовольчо-зернова корпорація України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не були вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено 04 серпня 2021 року

Суддя: Н.Г. Притула