ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2021 року

м. Чернівці

справа № 727/1219/21

провадження 22-ц/822/784/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіна Н. Ю.

суддів Владичана А.І., Одинака О.О.

секретаря Паучек І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1

учасники справи

позивач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 травня 2021 року, головуючий у першій інстанції Танасійчук Н.М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у лютому 2021 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

Зазначав, 27 листопада 1997 року придбав у ОСОБА_3 гараж, розташований по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 надано розписку про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 3500 доларів США за продаж гаражу та передано ключі від гаражу.

З листопада 1997 року є фактичним власником гаражу, яким безперервно та відкрито володіє.

28 січня 2021 року отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме мано, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про видачу ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на гараж 4 квітня 2014 року .

Просив визнати право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення гаражу літ.А площею 33,6 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 20 травня 2021 року у позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким визнати право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення гаражу літ.А площею 33,6 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_2 не знав про неправомірність заволодіння майном, оскільки сплатив ОСОБА_3 кошти та отримав ключі від гаражу, договорів про передачу гаражу у володіння не укладалось, спірний гараж є чужим майном, ОСОБА_2 з листопада 1997 року відкрито володіє гаражем, використовує за призначенням.

Висновки суду першої інстанції про існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договірних відносин є необгрунтованими, оскільки правовідносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не породжують правових наслідків, є підстави для визнання договору недійсним у зв`язку із недодержанням письмової та нотаріальної форми договору купівлі-продажу гаражу.

Вважає, що оформлення права власності ОСОБА_3 на гараж не спростовує право ОСОБА_2 на визнання права власності за набувальною давністю, підтверджує, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали місце договірні відносини.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.328, ч.1, 2, 3 ст.344 ЦК України та дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання права власності ОСОБА_2 за набувальною давністю на нежитлове приміщення гаражу літ.А площею 33,6 кв.м, розташованого по АДРЕСА_1 .

На обгрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 існували договірні відносини покупця та продавця з приводу гаража, зареєстровано право власності ОСОБА_3 на гараж ІНФОРМАЦІЯ_1 , що спростовує доводи ОСОБА_2 про безспірне володіння майном.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що ОСОБА_3 вчинено розписку 27 листопада 1997 року, за якою ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 кошти в сумі 3500 у.о. за продаж гаражу (а.с.7).

Складено акт ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 від 27 жовтня 2020 року, за змістом якого сусід ОСОБА_2 є власником гаражу по АДРЕСА_1 і користується з 1997 року (а.с.8).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності серія та номер САМ 060102 на нежитлове приміщення гараж літ.А по АДРЕСА_1 площею 33,6 кв.м (а.с.17-18).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення гаража по АДРЕСА_1 на момент заволодіння ОСОБА_2 , недійсність договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 купівлі-продажу гаражу від 27 листопада 1997 року, який нотаріально не посвідчений.

У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Установивши, що ОСОБА_2 знав про власника гаража з моменту вчинення ОСОБА_3 розписки 27 листопада 1997 року про отримання від ОСОБА_2 коштів в сумі 3500 у.о. за продаж гаражу суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказане майно не може бути об`єктом набувальної давності.

У матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_2 володіє гаражем, який розташований по АДРЕСА_1 , не за волею власника і не знав, хто є власником майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу гаражу, розташованого по АДРЕСА_1 , з порушенням чинного на дату його укладення законодавства без додержання письмової нотаріальної форми.

Відповідно до пункту другого частини 1 статті 44 Цивільного кодексу Української РСР повинні укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Частиною 1 статті 47 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, визначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 Цивільного кодексу Української РСР).

ОСОБА_2 повинен знати (повинен був знати) про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), тому відсутня умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на гараж по АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на відкритість і безперервність користування гаражем, який розташований по АДРЕСА_1 , з листопада 1997 року, оскільки відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2021 ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 травня 2021 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 1 серпня 2021 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді А.І. Владичан

О.О. Одинак