Справа № 752/6822/21
Провадження № 2-з/752/296/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2021 року місто Київ

Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Кахно І. А.,

за участю секретаря Чабанюк І. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без повідомлення учасників справи заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Слесарчуком Вадимом Михайловичем, про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и в:

У провадженні Голосіївського районного суду міста Києва знаходиться справа № 752/6822/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів та визнання недійсним договору купівлі-продажу.

19 березня 2021 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , подана адвокатом Слесарчуком В. М., про забезпечення позову у справі № 752/6822/21.

Заява обґрунтована тим, що підставою для звернення із позовом у цій справі став факт безпідставного отримання ОСОБА_2 від позивача грошових коштів у сумі 300 000 дол. США. Відповідно до домовленостей між позивачем та ОСОБА_2 , остання мала допомогти позивачу у пошуку та придбанні нерухомого майна саме для позивача, за його власні грошові кошти. Так, ОСОБА_2 мала від свого імені укласти попередній договір на купівлю відповідного нерухомого майна, після чого позивач мав перерахувати на її банківський рахунок необхідну суму грошових коштів з урахуванням визначеної у попередньому договорі ціни майбутнього продажу такого майна. У подальшому ОСОБА_2 мала оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна в інтересах позивача та зареєструвати право власності на нього саме за ОСОБА_1 або в подальшому укласти із позивачем нотаріально посвідчений договір купівлі- продажу нерухомого майна, придбаного за перераховані ним кошти.

Усі вищевказані умови було виконано з боку позивача, 26 червня 2019 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 300 000 дол. США, що підтверджується випискою із банківського рахунку позивача. Зокрема, ці кошти були перераховані для отримання у власність позивачем наступного майна:

- двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (колишня будівельна адреса: АДРЕСА_1 ), площею 104,0 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м;

- нежитлового приміщення АДРЕСА_2 - складське приміщення індивідуального використання, яке розташоване в АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 дійсно уклала й відповідні попередні договори купівлі-продажу, а також основні договори купівлі-продажу. Зокрема, 02 липня 2019 року ОСОБА_2 за рахунок коштів позивача уклала від свого імені договір купівлі-продажу квартири, право власності на яку зареєструвала за собою. Втім, у подальшому жодних дій, спрямованих на передачу позивачу права власності на квартиру та нежитлове приміщення ОСОБА_2 не вчинила, передачу права власності позивачу на підставі нотаріально посвідченого правочину здійснити відмовилася.

Окрім того, через два дні після того, як позивач виразив намір у судовому порядку захистити свої права та звернувся до суду у цій справі із заявою про застосування заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 для уникнення фактичної можливості виконання рішення у цій справі відчужила квартиру на користь ОСОБА_3 . Відповідні обставини, на думку позивача, безумовно дають підстави вважати, що у подальшому квартиру може бути відчужено іншій третій особі ще раз для унеможливлення ефективного захисту прав позивача (адже оскарженню у цій справі підлягає саме договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Позивач наголошує, що сума грошових коштів, щодо якої виник спір 300 000 дол. США, є значною. Відомості про наявність у ОСОБА_2 будь-якого іншого майна, за рахунок якого можливо буде здійснити реальне виконання судового рішення шляхом стягнення зазначеної заборгованості, у разі задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, відсутні.

За таких обставин, для забезпечення досягнення мети судочинства, на думку позивача, необхідним є застосування наступних заходів забезпечення позову:

- накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 );

- заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) здійснювати будь- які дії, направлені на відчуження будь-яким способом (у тому числі, але не виключно, за договорами купівлі-продажу, міни, дарування) об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 );

- заборонити Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Вивчивши заяву про забезпечення позову та додані до матеріалів справи документів, всебічно з`ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підстави вимог своєї заяви, суд вважає необхідним задовольнити заяву про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою та другою статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх судових рішеннях (від 10 березня 2020 року у справі № 750/12430/19, від 28 травня 2020 року у справі № 211/374/20, від 30 листопада 2020 року у справі № 127/17451/20 та ін.) під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, ухваленого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення, законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер (постанова Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 755/1357/18).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Згідно із переліком видів забезпечення позову, наведених у частині першій статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Як вбачається із фактичних обставин, викладених у даній заяві, між сторонами існують спірні правовідносини, предметом яких є вимога позивача про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 300 000,00 дол. США, перерахованих ОСОБА_1 на її банківський рахунок в АТ «Укргазбанк» (факт перерахування зазначених коштів документально підтверджений банківською випискою із рахунку позивача, переклад якої на українську мову засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дячук О. Б.), а також договір купівлі-продажу квартири від 27 лютого 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , площею 104,0 кв. м, житловою площею 34,8 кв. м (реєстраційний номер нерухомого майна 000).

Відповідні обставини дають підстави вважати, що у подальшому спірну квартиру може бути відчужено іншій третій особі ще раз для унеможливлення ефективного захисту прав позивача (адже оскарженню у цій справі підлягає саме договір, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Заявлені заходи забезпечення позову є співмірними із вимогами у цій справі про стягнення грошових коштів у розмірі 300 000 дол. США.

При цьому, застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та заборони здійснювати будь-які дії, направлені на її відчуження будь-яким способом, не призведе до обмеження права володіння та користування зазначеним майном ОСОБА_3 , за якою зареєстрована вказана квартира, а лише тимчасово унеможливить розпорядження нею до вирішення спору в суді.

Згідно пунктом 20 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з метою забезпечення знаходження майна у володінні відповідача на час судового розгляду позову про право на це майно суд за клопотанням позивача може вжити заходи забезпечення позову, наприклад, накласти арешт на майно, заборонити відповідачеві вчиняти певні дії (розпоряджатися і/або користуватися спірним майном), заборонити державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно фізичної особи - відповідача у справі та встановлення заборони вчиняти реєстраційній дії щодо такого майна є співмірним, виправданим та розумним заходом, який вживається з метою забезпечення гарантії можливості реального виконання судового рішення у майбутньому (ухвала Верховного Суду від 29 жовтня 2019 у справі № 718/1414/20, постанова Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 522/5993/16-ц; постанова Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 337/5756/18; постанова Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 334/6438/17; постанова Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 753/18814/19).

Тому, з метою унеможливлення внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про обтяження щодо квартири, суд вважає за необхідне накласти заборону Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

До такого висновку суд приходить, виходячи з розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку та співмірності між конкретним видом, що застосовується для забезпечення позову, і предметом позовних вимог, оскільки такий вид забезпечення позову спроможний забезпечити фактичне виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Вжиття судом заявлених заходів забезпечення позову не призводить до виникнення збитків у розумінні статті 22 ЦК України, тому відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення відповідно до статті 154 ЦПК України.

Керуючись статтями 149-154 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 , подану адвокатом Слесарчуком Вадимом Михайловичем, про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Заборонити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) здійснювати будь-які дії, направлені на відчуження будь-яким способом (у тому числі, але не виключно, за договорами купівлі-продажу, міни, дарування) об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Заборонити Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним виконавцям, приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкта нерухомого майна за реєстраційним номером у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000, що належить на праві власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Позивач - ОСОБА_1 , громадянин Бельгії, паспорт типу НОМЕР_2 , виданий 12 листопада 2018 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ).

Відповідачі:

- ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ).

Строк пред`явлення ухвали про забезпечення позову до виконання - три роки.

Ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 24 березня 2021 року.

Суддя І. А. Кахно