Справа № 463/2752/18 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/811/3843/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2021 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Виконавчого комітету Львівської міської ради та ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року, до яких приєдналася ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третіх осіб: Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 1 Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12.10.2007 року, -

в с т а н о в и в:

14.05.2018 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту № 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року.

В обгрунтування позовних вимог покликалась на те, що п.1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року скасовано ряд розпоряджень Личаківської районної адміністрації м. Львова: № 578 від 27.06.1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », № 1110 від 06.11.1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_2 », № 1354 від 11.10.2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29.03.2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_3 », яким було затверджено поділ в натурі будинковолодіння АДРЕСА_2 між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та № 1582 від 29.11.2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_4 ».

Зазначені розпорядження Личаківської районної адміністрації м. Львова були підставою для реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 . Позивач набула право власності на будинок АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу часток цього будинку від 26-27.12.2014 року, тому вважає, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року порушено її права власника будинку. Про виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року довідалася лише 20.02.2018 року. Вважає таке рішення незаконним незалежно від підстав його прийняття відповідачем, оскільки скасовані розпорядження, які були видані третьою особою, є ненормативними правовими актами органу місцевого самоврядування, тобто актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їх виконання, а тому не могли бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. При цьому посилалась на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Скасування відповідачем рішення третьої особи є самостійним скасуванням органом місцевого самоврядування власного рішення, оскільки і відповідач, і третя особа є виконавчими органами органу місцевого самоврядування, а саме Львівської міської ради, які, відповідно до наданих їм повноважень, діють від імені органу місцевого самоврядування. Зазначила, що перед придбанням будинку АДРЕСА_2 проявила розумну обачність та переконалась у тому, що відносно будинку АДРЕСА_2 відсутні невирішені судові спори, які можуть вплинути на реалізацію її прав власника цього будинку. Вважає, що звернулась до суду в межах позовної давності, перебіг якої розпочався не раніше 31.10.2016 року.

Відповідач позову не визнавав, покликаючись на ст.ст. 52, 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.2.4 Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради», зазначив, що виконавчий комітет Львівської міської ради на час прийняття рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року вправі був скасовувати акти районних адміністрацій. Також зазначав про безпідставність посилання позивача на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009, яким дано офіційне тлумачення лише виключно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в той же час не надано офіційного тлумачення ст.ст. 52, 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якими керувався відповідач.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 832 від 12.10.2007 року.

Рішення суду оскаржили представник виконавчого комітету Львівської міської ради Т.Гасюк та третя особа ОСОБА_1 .

Відповідач - виконавчий комітет Львівської міської ради, вважає оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено вимоги ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», так як скасовані відповідачем розпорядження третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради є ненормативними правовими актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання, а тому, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009, не могли бути скасовані органом місцевого самоврядування самостійно після їх виконання. При цьому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що скасування одним виконавчим органом місцевого самоврядування ненормативного акта іншого виконавчого органу місцевого самоврядування є самостійним скасуванням органом місцевого самоврядування свого рішення. Однак, виконавчий комітет Львівської міської ради та Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради є різними виконавчими органами місцевого самоврядування, є самостійними юридичними особами. При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався п.3 ч.2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, що була чинною станом на 12.10.2007 року, та пп. 2.4 п.2 «Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради», затвердженого ухвалою ЛМР № 975 від 21.06.2007 року, якими було передбачено право відповідача змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб. Суд безпідставно застосував до даних правовідносин рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009, оскільки таким дано офіційне тлумачення виключно ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», та не надавалось офіційного тлумачення ст.ст. 52, 54 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якими керувався відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення.

Крім того, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме ст. 4 ЦПК України, оскільки особа вправі звернутися до суду за лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, а позивач ОСОБА_3 на час прийняття оскарженого нею рішення виконавчого комітету від 12.10.2007 року не була власником будинку АДРЕСА_2 , набула таке право лише 26-27 грудня 2014 року, а тому жодне її право станом на 12.10.2007 року не могло бути порушене.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Мотиви апеляційної скарги аналогічні мотивам апеляційної скарги представника виконавчого комітету Львівської міської ради. Крім того, апеляційна скарга містить покликання на численні порушення, допущені Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради при прийнятті розпоряджень, які в подальшому були скасовані рішенням відповідача № 832 від 12.10.2007 року.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 скарги підтримали з підстав, наведених у них, просили скарги задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлено, що в період часу з 27.06.1998 року до 29.11.2001 року третьою особою Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради було прийнято ряд розпоряджень, що стосувались будинку АДРЕСА_2 . Зокрема, розпорядження : № 578 від 27.06.1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 »; № 1110 від 06.11.1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_2 »; № 1354 від 11.10.2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29.03.2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_3 », яким було затверджено поділ в натурі будинковолодіння АДРЕСА_2 між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та № 1582 від 29.11.2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_4 ».

Вказані розпорядження були виконані. ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 № ЛЖ0484 від 29.11.2001 року. В подальшому, ОСОБА_4 відчужив вказаний будинок ОСОБА_7 згідно договору купівлі-продажу від 30.07.2003 року.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01.07.2004 року, залишеним без змін в апеляційному та касаційному порядку, відмовлено у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними розпоряджень № 578 від 27.06.1998 року, № 1110 від 06.11.1998 року, № 1582 від 29.11.2001 року.

Згідно договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року ОСОБА_7 відчужив будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_8 , в подальшому, 02.03.2005 року ОСОБА_8 відчужив цей будинок ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року, п.1 якого є предметом спору, скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 578 від 27.06.1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 »; № 1110 від 06.11.1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_2 »; № 1354 від 11.10.2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29.03.2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_3 », яким було затверджено поділ в натурі будинковолодіння АДРЕСА_2 між співвласниками ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; № 1582 від 29.11.2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_4 ».

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 26.12.2014 року та 27.12.2014 року ОСОБА_9 відчужив будинок позивачу ОСОБА_3 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що на час прийняття оскаржуваного рішення, відповідач діяв на підставі «Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради», затвердженого Ухвалою Львівської міської ради 5-ї сесії 5-го скликання № 975 від 21.06.2007 року, відповідно до п. 1.1, 1.3 якого виконавчий комітет Львівської міської ради це орган, який відповідно до Конституції України та Закону України Про місцеве самоврядування в Україні утворюється Львівською міською радою для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених Законом України Про місцеве самоврядування в Україні та іншими законами та є виконавчим органом ради, їй підконтрольним та підзвітним. Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради також є виконавчим органом органу місцевого самоврядування Львівської міської ради, яка на час прийняття оскаржуваного рішення діяла на підставі «Положення про Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради», затвердженого Рішенням відповідача № 70 від 23.02.2007 року, відповідно до п. 1.1 якого Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради є виконавчим органом Львівської міської ради і діє відповідно до ухвали міської ради від 06.07.2006р. № 94 Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання згідно з чинним законодавством. Розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, які були скасовані пунктом 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року є ненормативними правовими актами органу місцевого самоврядування, тобто актами одноразового застосування, які вичерпали свою дію фактом їхнього виконання.

Тому, відповідно до положень ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 рокуорган місцевого самоврядування не вправі самостійно скасовувати своє рішення, якщо відповідно до приписів цього рішення виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виконавчий комітет Львівської міської Ради та Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради є виконавчими органами органу місцевого самоврядування Львівської міської ради, які, відповідно до повноважень, наданих Законом та рішеннями Львівської міської ради, діють від імені органу місцевого самоврядування, а саме Львівської міської ради. Тому, відповідно, їх рішення є рішеннями, прийнятими від імені органу місцевого самоврядування, а скасування виконавчим комітетом Львівської міської Ради рішення Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради слід вважати скасуванням органом місцевого самоврядування свого рішення (самостійно). Отже, скасувавши розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 578 від 27.06.1998 року; № 1110 від 06.11.1998 року; № 1354 від 11.10.2001 року; № 1582 від 29.11.2001 року виконавчий комітет Львівської міської Ради діяв всупереч ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009.

Вирішуючи питання про застосування до позовних вимог ОСОБА_3 позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка набула право власності на будинок АДРЕСА_2 на підставі договорів купівлі-продажу частин цього будинку від 26.12.2014 року та 27.12.2014 року; на час набуття такою права власності на будинок щодо нього не існувало будь-яких судових спорів; на виконанні знаходилось рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21.04.2010 року про вселення ОСОБА_9 у будинок АДРЕСА_2 ; 06.02.2015 року позивач видала довіреність на її представництво в суді; Залізничним районним судом м. Львова 17.07.2015 року постановлено ухвалу про заміну сторони виконавчого провадження ВП № 30464189 про вселення стягувача в будинок АДРЕСА_2 та замінено стягувача ОСОБА_9 на ОСОБА_3 . Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 31.10.2016 року відкрито провадження по цивільній справі № 463/4835/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та інших про визнання недійсним свідоцтва №ЛЖ0484 від 29 листопада 2001 року на будинок АДРЕСА_2 , виданого на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1582 від 29.11.2001; визнання недійсними укладених в подальшому договорів купівлі-продажу цього будинку; скасування державної реєстрації права власності на нього та визнання його приналежністю будинку АДРЕСА_2 . Однією з підстав позову, згідно позовної заяви ОСОБА_1 від 18.10.2016 року, за якою Личаківським районним судом м. Львова відкрито провадження у справі № 463/4835/16, є скасування рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 832 від 12.10.2007 року, розпоряджень Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 578 від 29.06.1998 року, № 1110 від 06.11.1998 року, № 1354 від 11.10.2001 року та № 1582 від 29.11.2001 року, що стосуються будинку АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка з часу набуття 26.12.2014 року права власності на О.Теліги в м. Львові в достатній мірі цікавилась належним їй майном, вживала заходів для її вселення у будинок, діяла в достатній мірі розумно, обачно, і не зобов`язана була детально вивчати обставини усіх завершених судових справ щодо належного їй будинку, а тому лише після отримання копії позовної заяви ОСОБА_1 , за якою 31.10.2016 року було відкрито провадження у справі № 463/4835/16, вона дізналась про рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 832 від 12.10.2007 року, ознайомилась з його змістом, і їй стало відомо про те, що це рішення порушує її право власності на будинок АДРЕСА_2 . Отже, перебіг строку позовної давності розпочався не раніше 31.10.2016 року, і строк звернення до суду, визначений ст. 257 ЦК України, позивачем не пропущений, а її порушене право підлягає захисту.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє строку позовної давності.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Встановлено, що попередній власник будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_9 ще 12.03.2010 року звертався до Галицького районного суду м.Львова з позовом про визнання недійсним пункту 1 рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року. Справа перебувала у провадженні Галицького районного суду м. Львова до 04.03.2011 року, після чого була ухвалою суду передана на розгляд Личаківського районного суду м. Львова і ухвалою цього суду від 02.08.2011 року позов ОСОБА_9 було залишено без розгляду. Внаслідок набуття права власності на будинок АДРЕСА_2 за договорами купівлі-продажу від 26.12.2014 року та 27.12.2014 року позивач замінила попереднього власника будинку ОСОБА_9 у спірних правовідносинах, проте, це, з урахуванням вимог ст. 262 ЦК України, не змінило порядку обчислення та перебігу позовної давності за позовною вимогою власника будинку АДРЕСА_2 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 832 від 12.10.2007 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що перебіг позовної давності розпочався не пізніше 12.03.2010 року, коли попередній власник будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_9 звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом про визнання недійсним пункту 1 рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради № 832 від 12.10.2007 року. Відповідно, передбачений ст. 257 ЦК України строк позовної давності у три роки закінчився 12.03.2013 року.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача до суду першої інстанції було подано заяви від 06.12.2018 року та від 10.12.2018 року про застосування спливу позовної давності.

Позивачем не подано суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності.

З наведених мотивів, рішення суду слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 832 від 12.10.2007 року відмовити за спливом позовної давності.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Виконавчого комітету Львівської міської ради та ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 17 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту 1 рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12.10.2007 року - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29 березня 2021 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Ванівський О. М.

Цяцяк Р. П.