Справа № 183/568/18
№ 2/183/1047/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2021 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря судового засідання Устименко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:

встановлення факту спільного проживання у шлюбі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року;

визнання за ОСОБА_1 права власності в спільному сумісному майні подружжя на 5/6 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6,

за участю представника позивача ОСОБА_4 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ,-

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог просила суд:

-встановити факт спільного проживання у шлюбі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року;

-визнати за ОСОБА_1 права власності в спільному сумісному майні подружжя на 5/6 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6,

Посилаючись на вимоги ст.ст.22, 28 КпШС України, ст.72 СК України позивач обґрунтовує позов тим, що 26 лютого 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50. Шлюб було розірвано за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2004 року, яке набрало чинності 13 серпня 2004 року. Від спільного проживання з ОСОБА_2 сторони мають двох синів: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В період перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем сторонами придбано жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Маймор С.Ю. Зі змісту даного договору вбачається, що жилий будинок придбано на ім`я ОСОБА_2 . Згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1 , виготовленим Новомосковським КП МБТІ 30 липня 1991 року, з відміткою про проведення чергового обстеження об`єкту 30 липня 1996 року, вбачається, що спірний об`єкт нерухомості складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6.

Позивач зазначає, що грошові кошти, використані для придбання зазначеного вище будинку, не відносились до спільного сімейного бюджету подружжя, оскільки належали їй особисто. Дані кошти отримані позивачем від продажу квартири АДРЕСА_2 , належної їй на підставі свідоцтва на право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 квітня 1994 року в порядку безоплатної приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому були особистою власністю позивача. Під час придбання будинку АДРЕСА_1 позивач не заперечувала проти того, щоб будинок було придбано на ім`я чоловіка, оскільки нотаріусом позивачу було роз`яснено про непорушність її права власності в даному об`єкті нерухомості незалежно від того на чиє ім`я він придбаний. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу вона з відповідачем продовжила проживати разом з дітьми в спірному будинку, а через декілька місяців відновила стосунки з чоловіком та почала проживати однією сім`єю, вести спільне господарство, мати спільний бюджет до 18 вересня 2017 року. Саме з цього часу відповідач поставив питання про виселення позивача з будинку, яке мотивував тим, що це його особиста власність через оформлення будинку на його ім`я. Позивач вважає, що її частка в спільному майні подружжя має бути більша, ніж частка відповідача враховуючи той факт, що будинок придбаний за кошти, виручені від продажу належного їй на праві особистої власності майна. Враховуючи час проживання відповідача в будинку, та проведення спільного косметичного ремонту в ньому, вважає, що частка відповідача повинна становити 1/6 частину спірного будинку, в свою чергу її частка становить 5/6 його частин. Домовитися про поділ спільного майна подружжя неможливо, оскільки відповідач не визнає жодних пропозицій і чинить перешкоди у проживанні позивача в будинку. Звертає увагу суду на те, що спірний будинок є єдиним житлом, в якому позивач прожила довгий час і на придбання якого витратила всі належні їй заощадження.

Крім того, при зверненні за правовою допомогою позивач звернула увагу, що маються розбіжності в написанні прізвища відповідача, оскільки в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище чоловіка, а в подальшому і дружини записано як « ОСОБА_9 »; в свідоцтві про народження дітей - « ОСОБА_10 », в паспорті громадянина України, як відповідача так і дітей,- « ОСОБА_10 », в рішенні про розірвання шлюбу - « ОСОБА_9 », в договорі купівлі-продажу спірного будинку та купівлі-продажу квартири, яка належала позивачу, прізвище відповідача зазначено як « ОСОБА_10 », в паспорті громадянина України позивача, отриманому 18 серпня 1998 року, прізвище вказано « ОСОБА_9 ». Тому неможливо визначитися з належністю спірного будинку позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності подружжя без встановлення факту перебування з останнім в зареєстрованому шлюбі на час придбання будинку.

.

06 лютого 2018 року ухвалою суду позовну заяву залишено без розгляду, а 29 березня 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі.

04 вересня 2018 року ухвалою суду витребувано докази у справі за клопотанням представника позивача. Докази отримано 18 вересня 2018 року.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 269 листопада 2018 року позов задоволено частково (а.с. 80-87), однак ухвалою суду від 03 вересня 2020 року заочне рішення скасоване, призначено новий судовий розгляд (а.с. 114-116).

Ухвалою суду від 02 лютого 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 134-135).

В судовому засіданні позивач позов підтримала, надала детальні пояснення про те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачем вона народила двох дітей. З моменту реєстрації шлюбу вони проживали у м.Львові, а у 1996 році її чоловік, працюючи в органах МВС, перевівся продовжувати службу в м.Новомосковську. Маючи на руках двох малолітніх дітей, вона одразу не переїхала на постійне місце проживання до м.Новомосковська, а після того, як було придбане житло, а саме будинок за АДРЕСА_1 , вона переїхала проживати до м.Новомосковська. Для придбання будинку були частково використані її особисті кошти, які відповідач отримав, здійснюючи продаж її квартири в м.Львові за довіреністю, інші кошти були їх спільною сумісною власністю.

Представник позивача в судовому засіданні звернув увагу на те, що його довіритель погордилася з прийнятим судом заочним рішенням, яке вважає обґрунтованим та законним.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав, надав пояснення про те, що на момент придбання житла в м.Новомосковську Дніпропетровської області, вони хоча і перебували у зареєстрованому шлюбі, однак разом не проживали. Його дружина не хотіла переїжджати на постійне місце проживання до м.Новомосковська, не хотіла разом з ним проживати однією сім`єю, тому він був змушений самостійно знаходити собі житло, знайшов будинок, за який заплатив продавцеві 5 тисяч доларів США. У цьому йому допомагала його тітка ОСОБА_11 , яка надала йому в борг кошти у розмірі 2,5 тисячі доларів США. 1000 доларів США для придбання житла він отримав в борг від ОСОБА_12 , інші кошти були його заощадженнями. Лише після того, як він придбав будинок, зробив у ньому власними силами ремонт, його дружина переїхала проживати у будинок. Крім того, відповідач спростовував той факт, що позивачеві саме у 2017 році чинилися перешкоди у користуванні будинком. Ще до винесення рішення про розірвання шлюбу вони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства, його дружина проживає разом з іншим чоловіком в іншому помешканні.

Представник відповідача, крім обставин невизнання позову самим відповідачем, подав заяву про застосування до правовідносин позовної давності, посилаючись на те, що встановлення факту проживання позивача у шлюбі з відповідачем, не дає їй право визнавати придбаний будинок спільною сумісною власністю подружжя. Про придбання будинку відповідачем на своє ім`я, позивачці було відомо ще в 1996 році, а з позовом вона звернулася у 2018 році, тобто з пропуском строків, визначених ч.2 ст. 72 СК України, ст.257 ЦК України.

Свідки відповідача ОСОБА_11 та ОСОБА_12 надали суду показання про те, що вони надавали ОСОБА_2 грошові кошти в борг для придбання будинку за АДРЕСА_3 . Свідки повідомили, що на момент придбання будинку відповідач проживав сам, його дружина проживала в м.Львові.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши підстави позову, а також дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини.

Обставини, встановлені судом.

26 лютого 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено шлюб, зареєстрований в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50 (а.с.11, 10).

У свідоцтві про укладення шлюбу, виданому російською мовою, прізвище сторін вказано, як « ОСОБА_13 ». З відмітки в паспорті громадянина України позивача, виданого 18 серпня 1998 року вбачається, що позивач уклала шлюб з ОСОБА_14 26 лютого 1994 року. Прізвище позивача російською мовою вказано, як « НОМЕР_2 ».

ІНФОРМАЦІЯ_5 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_15 народився син ОСОБА_7 (а.с.12).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_15 народився син ОСОБА_8 (а.с.13).

09 серпня 1996 року ОСОБА_2 за дорученням від ОСОБА_16 продав, а ОСОБА_17 придбала належну ОСОБА_16 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_1 , виданого Львівською міською адміністрацією 27 квітня 1994 року квартиру АДРЕСА_2 (а.с.18), за ціною 45 000 000 карбованців.

З отриманої відповіді КП «Новомосковське МБТІ» ДОР та доданої до неї засвідченої копії договору купівлі-продажу вбачається, що 15 серпня 1996 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_18 жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 15 серпня 1996 року, посвідченим державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Маймор С.Ю. ціною 200 000 000 карбованців. Право власності на будинок зареєстровано в реєстрі за № 3366.

Згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_3 , виготовленим Новомосковським КП МБТІ 30 липня 1991 року, з відміткою про проведення чергового обстеження об`єкту 30 липня 1996 року, вбачається, що спірний об`єкт нерухомості складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6 /а.с.19-22/.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 13 липня 2004 року, яке набрало чинності 13 серпня 2004 року шлюб між ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , зареєстрований 26 лютого 1994 року в Личаківському відділі ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50, - розірвано (а.с.14).

13 жовтня 2017 року складено висновок ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що 18 вересня 2017 року в Новомосковському ВП зареєстрований матеріал за заявою ОСОБА_15 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , про те, що 18 вересня 2017 року, приблизно о 18:00 год. її колишній чоловік ОСОБА_2 не дозволяв їй зайти до будинку АДРЕСА_3 . Опитана ОСОБА_15 пояснила, що вона мешкає за вищевказаною адресою. З 2004 року ОСОБА_15 офіційно розлучилася зі своїм чоловіком - ОСОБА_2 18 вересня 2017 року, приблизно о 18:00 год. ОСОБА_15 прийшла додому з роботи, але потрапити до будинку не змогла, через те, що її колишній чоловік - ОСОБА_2 заважав це зробити. Опитаний ОСОБА_2 пояснив, що він мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Також ОСОБА_2 додав, що він зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_15 після розлучення в усній формі домовилися, що продадуть спільно нажитий будинок, а гроші розділять порівну. Через деякий час ОСОБА_15 відмовилася від своїх слів та почала вимагати у ОСОБА_2 залишити їй будинок повністю, під час чого погрожувала фізичною розправою. 17 вересня 2017 року ОСОБА_15 , через свого співмешканця знову погрожувала ОСОБА_2 фізичною розправою. Дані погрози ОСОБА_2 вважає цілком реальними та боїться за своє життя. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду про неприпустимість вчинення в подальшому ним протиправних дій. Розгляд заяви завершено (а.с.15).

01 лютого 2018 року складено висновок Ст. ДОП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, з якого вбачається, що 16 грудня 2017 року до Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення від ОСОБА_15 за фактом того, що її колишній чоловік - ОСОБА_2 за місцем мешкання виніс речі заявниці на вулицю, погрожує виселенням з буд. АДРЕСА_3 , де зареєстрована заявниця. В ході розгляду матеріалу встановлено, що з 2008 року подружжя ОСОБА_10 розлучені, але мешкають разом. На підґрунті побутових умов між ними виникають словесні конфлікти. Як пояснила заявниця її чоловік постійно з нею свариться, а також 16 грудня 2017 року виставив її речі на вулицю та сказав щоб ОСОБА_15 висилялася з даного будинку. В ході подальшого розгляду матеріалу опитати ОСОБА_2 не надалося можливим, так як останній за місцем мешкання був відсутній, що не дає змоги об`єктивно прийняти рішення за даним фактом. Розгляд заяви завершено(а.с.16).

Таким чином, вбачається наявність спору між позивачем та відповідачем з приводу визначення частки одного з подружжя в спільному майні, встановлення факту, що має юридичне значення з метою підтвердження невизнаного права позивача.

Вирішуючи спір в частині встановлення факту суд виходить з таких норм законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Так, з наданих суду матеріалів вбачається наявність розбіжностей у прізвищі особи, яка перебувала у шлюбі та особи позивача. Зокрема, в свідоцтві про укладення шлюбу прізвище осіб, які вступили у шлюб вказано, як « ОСОБА_13 »; в свідоцтві про народження дітей у подружжя - « ОСОБА_10 », в паспорті громадянина України позивача прізвище останньої вказано, як « ОСОБА_9 » та прізвище чоловіка позивача « ОСОБА_9 », в рішенні про розірвання шлюбу прізвище сторін справи - « ОСОБА_9 », в договорі купівлі-продажу спірного будинку та купівлі-продажу квартири прізвище відповідача зазначено як « ОСОБА_10 ». Означена невідповідність впливає на майнові права позивача, оскільки є неможливим визначитися з тим, з ким саме позивач перебувала у шлюбі на час придбання будинку.

При цьому, факт спільного проживання у зареєстрованому шлюбі позивача та відповідача підтверджується наступними документами:

свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 від 26.02.1994 року, виданого Личаківським відділом ЗАГС м. Львів, згідно якого 26 лютого 1994 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с. Карпатське Турківського району Львівської області з ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою с. Лосинець Турківького району Львівської області, про що складено відповідний актовий запис № 50;

свідоцтвами про народження дітей серія НОМЕР_4 від 14 червня 1994 року та серія НОМЕР_5 від 23 травня 1996 року, відповідно до яких батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 записані ОСОБА_2 та ОСОБА_15 ;

рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2004 року, в якому зазначено про розірвання шлюбу між громадянкою ОСОБА_1 та ОСОБА_14 , який зареєстровано Личаківським відділом ЗАГС м. Львів за актовим записом № 50, також зазначено про наявність від даного шлюбу неповнолітніх дітей - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_3 дніпропетровської області від 15 серпня 1996 року, в якому зазначено місце реєстрації покупця ОСОБА_2 в АДРЕСА_4 , а саме в належній позивачу до укладення договору купівлі-продажу від 09 серпня 1996 року квартирі;

копією паспорту громадянина України серія НОМЕР_6 виданого 18 серпня 1998 року Новомосковським МВ УМВС України у Дніпропетровській області, в якому на стор. 11 мається відмітка про місце реєстрації його власника ОСОБА_1 , 1968 року народження по АДРЕСА_1 ;

відповіддю ГУДМС, УДМС України в дніпропетровській області, з якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 з 26 листопада 1996 року мешкає ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначені докази, в розумінні вимог ЦПК України, є належними та допустимими, в своїй сукупності свідчать про наявність помилки в написанні прізвища колишнього чоловіка позивача та відповідача по справі, помилки в написанні прізвища позивача, яку неможливо усунути іншим шляхом, ніж встановленням факту, що має юридичне значення. А саме встановленням факту спільного проживання у зареєстрованому шлюбі позивача та відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року.

Вирішуючи позов в частині визначення частки у майні подружжя, суд виходить з такого.

Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України.

За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

За ст.ст.1, 3, ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом, в тому числі, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Так, матеріали справи не містять доказів придбання майна особисто відповідачем, внаслідок використання роздільного майна; придбання майна не внаслідок спільної праці сторін та з метою, відмінною від задоволення інтересів сім`ї; наявності письмової угоди між позивачем та відповідачем з приводу означеного майна.

Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, придбаного відповідачем 15 серпня 1996 року, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності.

При цьому, за ч.1, 7 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Так, матеріали справи не містять доказів того, що під час шлюбу позивач або відповідач не дбали про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилялися від участі в утриманні дитини (дітей), приховали, знищили чи пошкодили спільне майно, витрачали його на шкоду інтересам сім`ї або на підтвердження інших обставин, що мають істотне значення. Також не містять доказів і того, що з позивачем або відповідачем проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, і розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Водночас, суд враховує той факт, що позивач за короткий час перед придбанням відповідачем будинку в м.Новомосковську відчужила квартиру, яка належала їй на праві особистої приватної власності в м.Львів (через те, що дана квартира, хоча і приватизована в період шлюбу, однак право власності на неї належало позивачу особисто). Доказів на спростування позиції позивача щодо використання коштів від продажу її особистого майна саме на придбання будинку в м.Новомосковську суду не надано та судом самостійно не встановлено.

Між тим, з огляду на те, що при відчуженні квартири в м.Львові, від імені позивача діяв саме відповідач, суд приходить до висновку, що під час придбання спірного будинку відповідачем ціною 200 000 000 крб., який є спільною сумісною власністю позивача та відповідача використано роздільне майно позивача у сумі 45 000 000 крб., що становить 22,5 % від суми вартості будинку, тобто 9/40.

Таким чином, розмір особистої приватної власності позивача у праві власності на будинок становить 9/40, та за умови рівності часток у праві власності та наявності особистої частки позивача, використаної на придбання будинку - частка власності, що залишається в спільній сумісній власності подружжя становить 31/40 (62/80). Означена частка полягає поділу порівну між подружжям (по 31/80 за кожним). Відтак, загальна частка у праві власності позивача становить 49/80 (31/80 + 18/80), частка відповідача 31/80.

Таким чином, надані в справу докази свідчать про те, що не визнаючи право позивача на частку в праві спільної сумісної власності в добровільному порядку відповідачем порушені майнові права позивача. Порушення права підтверджено належними та допустимими доказами у справі, які у своїй сукупності свідчать про часткову обґрунтованість позову та наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог у виді визнання за позивачем права власності на 49/80 частин в спільному майні подружжя. Оскільки позивач просила визнати за нею право власності на 5/6 частин в спільному майні подружжя, однак не надала доказів на підтвердження наявності істотних обставин, які-б давали можливість суду відступити від рівності часток в праві спільної сумісної власності подружжя, в задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити.

При цьому суд не приймає до уваги, як істотні обставини, посилання позивача на тривалий час проживання відповідача в будинку, проведення спільного косметичного ремонту будинку. Оскільки дані обставини не свідчать про наявність як виняткових, так і передбачених законодавством обставин, що дають суду можливість відступити від засади рівності сторін у праві спільної сумісної власності.

Оцінюючи позицію представника відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з наступного.

Так, ст.ст. 256, 257 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

В даному випадку, позивач наполягає на тому, що з моменту розірвання шлюбу, і до 19.09.2017 року вона проживала у будинку АДРЕСА_3 , використовуючи нерухоме майно, яке перебувало у спільній сумісній власності.

Відповідачем почали чинитися перешкоди у користування спільним майном саме 1809.2017 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася 05.02.2018 року, тобто в межах встановленого строку позовної давності, а тому у суду відсутні підстави для застосування позовної давності.

Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в розмірі 1409,60 грн. за дві позовні вимоги, одна з яких є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення, відтак з відповідача на користь позивача на підставі ст.141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1057,20 грн., враховуючи часткове задоволення позову та те, що позовні вимоги за позов майнового характеру оплачені судовим збором в мінімальному розмірі, встановленому законодавством.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з 26 лютого 1994 року по 13 серпня 2004 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 49/80 частин житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за АДРЕСА_1 , який в цілому складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 62,9 кв.м. та житловою площею 37,5 кв.м., сіней літ. «а», тамбуру літ. «а'», сараю літ. «Б», літньої кухні літ. «В», гаражу літ. «Г», вбиральні літ. «Д», навісу літ. «Ж», сараю літ. «К», 1/2 частини колодязю № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, огорожі № 4,5, замощення № 6.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1057 (ода тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через канцелярію Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.