Справа №265/6411/15-ц
Провадження №2/265/38/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2021 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шиян В. В.

за участю секретаря - Себко Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, передання малолітнього ОСОБА_3 батькові,

третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

22 вересня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком та передання малолітнього ОСОБА_3 батькові. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на ті обставини, що він перебував з відповідачкою ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах з кінця серпня 2010 року до жовтня 2013 року. В цей час вони спільно проживали у належній йому квартирі АДРЕСА_1 . Від шлюбу народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свідоцтві про народження відомості про батька було внесено відподно до ст. 135 СК України, оскільки саме ОСОБА_2 наполягала на цьому, і обманним шляхом зареєструвала дитину. Пояснити такі дії відповідачки, він не може, оскільки він ніколи не відмовлявся від дитини, і навіть бажав, щоб його було записано батьком в свідоцтві про народження. До 2013 року, відповідачка ОСОБА_2 разом з сином проживали в його квартирі, він піклувався за дитину, займався його вихованням. В жовтні 2013 року, відповідачка самостійно, без будь яких підстав, забрала сина, та змінила місце проживання, мотивуючи своє рішення необхідністю деякий час пожити в своїй державній квартирі, щоб її не втратити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 06 квітня 2015 року він був визнаний батьком ОСОБА_4 , прізвище сина було змінено на « ОСОБА_5 », дані про нього як батька були внесені до актового запису про народження та встановлений порядок спілкування з сином. Але не зважаючи на рішення суду, ОСОБА_2 ухиляється від його виконання та до цього часу не дає йому можливості спілкуватись з сином. У встановлені судом дні він прибував за місцем проживання сина до квартири АДРЕСА_2 , однак, двері ніхто не відчиняв, на телефонні дзвінки не відповідав, що підтверджується численними актами, складеними головою ОСББ «Жукова».

02 червня 2015 року він звернувся до Орджонікідзевського ВДВС щодо примусового виконання рішення суду, на підставі якого виконавчою службою було відкрито виконавче провадження. Але на неодноразові виклики до виконавчої служби та виходи за місцем проживання відповідач не реагує, у зв`язку з чим державний виконавець Рябчич В.О. звернулася до Орджонікідзевського РВ з заявою про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України, а саме умисне ухилення від виконання рішення суду. За допомогою у виконанні рішення суду, він також звертався до Служби у справах дітей Лівобережної райадміністрації. Представник Служби двічі відвідував відповідача з сином за місцем їх проживання, проте не дивлячись на те, що у квартирі було чути чиюсь присутність, двері ніхто не відчинив. Не зважаючи, на залишений виклик до Служби у справах дітей, відповідач до служби не прийшла. Отже, відповідач ухиляється від виконання рішення суду, також ухиляється від спілкування з ним, з виконавчою службою та з службою у справах дітей.

В подальшому в 2016 році, йому стало відомо, що 24 червня 2015 року, відповідачка ОСОБА_2 , разом з його сином ( ОСОБА_6 ) ОСОБА_3 виїхала за межі України во Францію. Дозволу на вивіз дитини за кордон він, як батько не надавав, у зв`язку з чим він звернувся до суду у сімейних справах міста Кан Франція з вимогою про повернення сина ОСОБА_3 до України.

Посилається на ті обставини, що він працює, за місцем роботи характеризується позитивно, отримує стабільно заробітну платню, на наркологічному чи психіатричному обліку не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався. Крім того, у нього наявне власне житло, де є всі належні умови для виховання дитини, що підтверджується актом перевірки житлових умов, за місцем проживання характеризується позитивно. В свою чергу відповідач ОСОБА_2 неналежними чином ставиться до своїх батьківських обов`язків. Вона неодноразово залишала сина самого на вулиці, у тому числі й у вечірній час, що підтверджується поясненнями сусідів, як за його місцем проживання, так і за місцем проживання відповідача. Вважає, що відповідач ОСОБА_2 умисно перешкоджає його спілкуванню з сином та умисно ухиляється від виконання рішення суду, неналежно ставиться до своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим просить суд визначити місце проживання сина з ним та зобов`язати відповідача передати сина для проживання до нього. Також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, пояснив, що за час їхнього сумісного проживання, ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки, не займалась вихованням сина, його розвитком, лікуванням у разі хвороби, у зв`язку з чим у лютому 2013 року його мати порадившись з ним, зверталася з завою до служби у справах дітей. З цих підстав між ними виникали сварки, у подальшому відповідач переїхала до своєї квартири, яку вона отримала як мати-одиначка та малозабезпечена особа. Переїзд відповідача був пов`язаний також ще і з тим, що квартиру могли забрати, в зв`язку з її не проживанням. Після переїзду вона перестала відповідати на телефонні дзвінки та відкривати двері, коли він приходив до дитини. У зв`язку з чим, у січні 2014 року він звернувся до суду з позовом про відновлення своїх батьківських прав та встановлення порядку спілкування з дитиною. Влітку 2014 року за проханням відповідача вони разом їздили на море, де він протягом тижня спілкувався з сином та звернув увагу, що дитина його не називає татом. Згодом він дізнався від дитини, що так наказала мама. З серпня 2014 року він більше не бачив свого сина. У подальшому ОСОБА_2 продовжувала перешкоджати його спілкуванню з сином, хоча знала, що є рішення суду, яке підлягає обов`язковому виконанню. Крім того, у 2014 році, він від сусідів відповідача дізнався, що дитина часто плаче за закритими дверима, син багато нервує, що його навіть знаходили самого на вулиці після 22-00 годин. Вважає, що дитина не отримує необхідної уваги, материнської любові, спілкування та виховання. Також пояснив, що в червні 2015 року, вже після рішення про визнання його батьком дитини, відповідачка ОСОБА_2 незаконно вивезла дитину за межі України до Франції, тим самим взагалі позбавив його права на спілкування з сином. Як тільки він дізнався про вивоз дитини за межі України, він звернувся до компетентних органів з проханням повернути сина в Україну, оскільки його було незаконно вивезено за кордон. В судах Франції неодноразово розглядалося зазначене питання і лише 18 липня 2019 року палатою у сімейних справах Апеляційного суду міста Руан, було прийнято постанову, в якій було встановлено що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було незаконно вивезено з України, але на думку суду віддавати наказ про повернення цієї дитини в Україну немає. Із зазначеним рішенням суду позивач не погоджується, оскільки під час розгляду справи відповідачкою ОСОБА_2 було надано суду недостовірну інформацію, на якій і ґрунтується відмова у поверненні дитини. На теперешній час він звернувся до сімейного суду Франції із заявою про перегляд зазначеного рішення, однак ніякого рішення ще не прийнято.

Вважає, що його позовні вимоги обґрунтовані, оскільки ОСОБА_2 за наявності рішення суду навмисно ухиляється від його виконання та навмисно вивезла дитину за межі України, що робить неможливим його спілкування з сином. Водночас наголошував на тому, що відноситься до сина з великою повагою та батьківською любов`ю, під час спільного проживання, він багато часу проводив з сином, піклувався про нього, у них були дуже добрі, дружні відносини. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася за невідомих суду причин. Відповідно до листа надісланого відповідачкою на електрону адресу суду, 22 грудня 2020 року,( том 3 а.с.228) відповідачка ОСОБА_2 була обізнана про день та час розгляду справи. У зв`язку з проживанням в іншій державі, просила суд надати їй можливість для підготовки свого захисту, при цьому зазначила електронну адресу для листування. Судом приймалися всі можливі способи виклику відповідачки до суду, в тому числі судом надсилалися судові виклики на зазначену відповідачкою електронну адресу. Також до суду викликався представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 , який приймав участь у попередніх розглядах справи. Представник відповідача до суду не з"явився, будь яких відомостей щодо своєї неявки суду не надав.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, в судове засідання не з"явилася, надала суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Рух справи:

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 жовтня 2015 року, провадження по справі було відкрито, справу призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду в цілях забезпечення позову, заборонено Державній міграційній службі України дозволяти виїзд за кордон України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 1 квітня 2016 року, за клопотанням позивача ОСОБА_3 позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень залишено без розгляду.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, передання малолітнього ОСОБА_3 батькові - задоволено.

Ухвалою суду від 18 листопада 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року - залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року, рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 6 лютого 2019 року, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 лютого 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 18 лютого 2019 року справу призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 22 січня 2020 року доручено компетентному суду за місцем проживання ОСОБА_2 зібрати інформацію щодо умов проживання неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 22 жовтня 2020 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою суду від 24 березня 2021 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_9 . Запис про батька дитини в Книзі реєстрації народження проведено за вказівкою матері в порядку частини першої статті 135 СК України.

Після припинення сімейних відносин дитина залишилась проживати разом із матір`ю за її адресою в квартирі АДРЕСА_2 .

14 травня 2014 року батько дитини - позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини, данних про батька та встановлення порядку спілкування з дитиною.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2015 року, ОСОБА_1 було визнано батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Орджонікідзевський Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського МУЮ внести зміни до актового запису №903 від 12 жовтня 2010 року про народження дитини ОСОБА_4 , записати прізвище дитини - " ОСОБА_5 ", в графі "батьки" батьком вказати ОСОБА_1 , громадянина України. Зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_10 , у тому числі засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування. Встановлено ОСОБА_3 час для спілкування з малолітнім сином ОСОБА_10 - один раз на тиждень з 09-00 год. суботи до 18-00 год. неділі за місцем проживання батька без присутності матері. Зобов`язано ОСОБА_2 надавати ОСОБА_3 сина ОСОБА_10 для спільного відпочинку один раз на рік, строком на тридцять днів за межами міста без присутності матері. Зобов`язано ОСОБА_2 за два дні до зустрічі батька ОСОБА_3 з сином ОСОБА_10 надавати йому точну інформацію щодо фактичного місця перебування сина. Рішення суду набрало законної сили 17 квітня 2015 року. ( а.с. 6-8 том1)

В порядку виконання зазначеного рішення суду, 13 травня 2015 року, Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського МУЮ було внесено відповідні зміни до актового запису № 903 від 12 жовтня 2010 року про народження дитини та повторно видано свідоцтво про народження, серія НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому в графі «батьки» зазначено: батько ОСОБА_1 , та мати - ОСОБА_2 (а.с. 37 том 1).

За заявою ОСОБА_3 , 05 червня 2015 року Орджонікідзевським ВДВС було відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню наведеного вище рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполі від 06 квітня 2015 року.

Згідно довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27 січня 2017 року та від 12 червня 2019 року, (том 1 а.с.133, том 3 а.с. 118) відповідач ОСОБА_2 разом з малолітнім ОСОБА_11 , перетнули державний кордон на виїзд з України у пункті пропуску ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та більше державний кордон не перетинали.

Згідно довідки за вих. № 3 від 09 лютого 2016 року, виданої ОСББ «Жукова», станом на 09.02.2016 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . (а.с. 145 том 1).

Актами, складеними головою ОСББ «Жукова», від 23 травня 2015 року о 09-00 годині, від 30 травня 2015 року о 09-05 годині, від 06 червня 2015 року о 09-05 годині, від 13 червня 2015 року о 09-10 годині, від 20 червня 2015 року о 09-00 годині, від 27 червня 2015 року о 09-05 годині, від 04 липня 2015 року о 09-00 годині та від 11 липня 2015 року о 09-05 годині, у присутності батька дитини, ОСОБА_3 та бабусі ОСОБА_13 , встановлено, що при численних намаганнях відвідування дитини ОСОБА_7 , його батьком ОСОБА_3 за місцем реєстрації дитини, мати дитини ОСОБА_2 у зазначений час чинила перешкоди їхньому спілкуванню: не відкривала двері, не відповідала на телефонні дзвінки, чим було порушено рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя у справі № 265/3172/14-ц від 06 квітня 2015 року в частині надання можливості у встановлений судом час спілкування батька з сином (з 09-00 години суботи до 18-00 години неділі), хоча інколи було чути присутність людей у квартирі. Встановлені судом вимоги до матері дитини не чинити перешкоди спілкування, та у дводенний строк повідомляти батька дитини про фактичне місцезнаходження дитини, залишалися без реагування з боку ОСОБА_2 (а.с. 16-19).

Як вбачається з листа Служби у справах дітей Орджонікідзевської районної адміністрації на ім`я ОСОБА_3 від 18 червня 2015 року, 22 червня 2015 року, сім`я ОСОБА_2 була відвідана у складі представника служби у справах дітей Орджонікідзевської райадміністрації, районного центра соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, голови комітету самоорганізації населення за місцем проживання. Проте ОСОБА_2 жодного разу не було вдома. При черговому відвідуванні сім`ї ОСОБА_2 19 червня 2015 року, у квартирі було чути шаги, але двері ніхто не відчинив. Був залишений виклик до служби у справах дітей на 22 червня 2015 року, на який ОСОБА_2 не відреагувала (а.с. 22).

Згідно відповідей Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби на звернення ОСОБА_3 від 22 липня 2015 року та 09 листопада 2015 року, виконавчі листи за рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя № 2/265/35/15 надійшли до виконавчої служби 03 червня 2015 року, за якими 05 червня 2015 року було відкрито виконавче провадження. На неодноразові виходи державного виконавця за місцем проживання ОСОБА_2 , двері ніхто не відчиняв, про що були складені відповідні акти. Повідомлення про необхідність з`явитись до ВДВС, та постанови про накладення штрафу від 02 липня 2015 року, 08 липня 2015 року, 22 жовтня 2015 року, за ухилення від виконання рішення суду також залишились без виконання з боку ОСОБА_2 . В зв`язку з злісним ухиленням від виконання рішення суду, державним виконавцем було направлено подання до Орджонікідзевського РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України (а.с. 21, 76 том 1).

02 липня 2015 року, 08 липня 2015 року та 22 жовтня 2015 року, тобто, під час перебування відповідача з дитиною за межами України, державним виконавцем були винесені постанови про накладення на ОСОБА_2 штрафів за ухилення від виконання рішення суду, які залишились без виконання з боку останньої.

За поданням державного виконавця 22 жовтня 2015 року Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ ГУМВС України в Донецькій області до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, за злісне невиконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 квітня 2015 року. В грудні 2015 року кримінальне провадження було закрито.

Під час Апеляційного перегляду заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року, на підтвердження доброго ставлення до дитини, створення умов для життя та розвитку дитини, відповідачкою було надано суду фото сина ОСОБА_9 , на яких зображено ОСОБА_14 разом з його матір`ю ОСОБА_2 та його братом ОСОБА_15 ( том 2 а.с.117-121)

Також було надано довідку про відвідування ОСОБА_11 початкової державної школи, в якій зазначено, що ОСОБА_14 проходив звичайне шкільне навчання в старшій групі і не створював жодних особливих проблем при навчанні. Стосунки з батьками були постійними і дуже теплими. ( том 2 а.с.12)

Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

За змістом ч.ч.1,2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 2 статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Як вбачається із частини третьої вище вказаної статті, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до частини 4 статті 159 СК України передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яку Україна ратифікувала 27.02.1991 року та положення якої набули чинності для України 27.09.1991 року, передбачають, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) абоінші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 наголошував на тому, що за час спільного проживання, розвитком дитини займався виключно він, син тягнувся до нього, любив його. Тому вважає, що навіть після тривалої розлуки, він дуже легко знайде підхід до сина у середовищі любові та турботи.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії» від 13 липня 2010 року).

За клопотанням позивача ОСОБА_3 , та задля встановлення умов проживання дитини, судом було надано судове доручення компетентному суду за місцем проживання ОСОБА_2 у Французькій Республіці, для отримання інформації щодо умов проживання дитини ОСОБА_7 у Франції, наявності у нього можливості навчатися, та розвиватися, та наявності соціальних гарантій.

Відповідно до протоколу допиту за дорученням від 15 липня 2020 року суддя з сімейних прав суду загальної юрисдикції м. Кана Франція, встановив:

ОСОБА_2 прибула до Франції 28 червня 2015 року, має посвідку на проживання терміном до 20 лютого 2020 року та розписку про прийняття заяви на продовження терміну дії посвідки на проживання.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається що вона прибула до Франції у зв`язку з проявами насилля з боку ОСОБА_3 щодо неї та її сина ОСОБА_11 , та у зв`язку з неможливістю скритися в Україні від переслідування громадянина ОСОБА_3 .

Пояснила, що вона на тереперішній час окрім ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має ще двох синів: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які проживають разом з нею, та знаходяться на її утриманні ( а.с.28 том4)

Громадянка ОСОБА_2 не працює, отримує допомогу активної солідарності та сімейні виплати в розмірі 800 євро на місяць. Підтверджень отримання допомоги в зазначеному розмірі відповідачкою надано не було.

За повідомленнями ОСОБА_2 , її син ОСОБА_11 навчається у школі Жана Мулена в Лізьє, початкова школа ( СМ2). Отримує гарні оцінки, багато займається спортом після школи, та ніколи не згадує про батька, оскільки з моменту прибуття до Франції він жодного разу не спілкувався зі своїм батьком.

Пані ОСОБА_2 посилається на рішення палати у сімейних справах Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року, за яким судом було встановлено, що неповнолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було незаконно вивезено з України на територію Франції, але повернення дитини до України суд вважає за недоцільним.

Також відповідно до рішення суду Франції від 18 липня 2019 року, суд обґрунтовує своє рішення про неможливість повернення дитини до України тими обставинами, що ОСОБА_2 надала суду письмові докази жорстокого поводження ОСОБА_3 з нею та її малолітнім сином в Україні, що в свою чергу ставить під загрозу життя малолітнього ОСОБА_11 . В якості письмових доказів виступили письмові пояснення громадян ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які нібито були очевидцями жорстокого поводження ОСОБА_3 з ОСОБА_2 та їх малолітним сином ОСОБА_11 . ( том 4 а.с.42)

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні на спростування зазначених в судовому рішенні обставин щодо жорстого поводження, надав суду ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 7 липня 2020 року, якою було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . Зі змісту ухвали суду вбачається, що ОСОБА_21 та ОСОБА_22 визнають той факт, що їх персональні данні які було зазначено в рішенні Апеляційного суду міста Руан відповідають їх персональним данним, проте вони не приймали участь у складанні будь якого документу в тому числі « Акта про насильство на пані ОСОБА_23 та її сином ОСОБА_14 , які проживають в квартирі АДРЕСА_2 », який було надано пані ОСОБА_2 . Апеляційному суду міста Руан Франція. Визнають, що інформація, викладена в зазначеному акті, не відповідає дійсності та є недостовірною. ( том 4 а.с. 52-54).

На підтвердження добровільності укладення мирової угоди ОСОБА_21 та ОСОБА_22 надали заяви про спростування інформації, підписані ними в присутності нотаріуса. ( том 4 а.с. 55-57)

Аналогічні заяви про спростування інформації, які було завірено нотаріусом, було надано ОСОБА_24 , та ОСОБА_25 ( а.с.58-62)

Таким чином на думку позивача, рішення Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року, базується на недостовірній інформації, а тому підлягає перегляду, для чого він і звернувся на теперішній час до судової системи Франції.

Суд розглядає зазначену інформацію лише в призмі характеристики відповідача ОСОБА_2 , оскільки питання щодо законності рішення Апеляційного суду міста Руан від 18 липня 2019 року не входить до компетенції суду України.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Щодо вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком, суд виходить з наступного.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом із батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Абзацем 3 частини 2 статті 159 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з якою проживає малолітній син, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час проживання її в Україні, станом до червня 2015 року, належним чином не виконувала свої батьківські обов`язки щодо його догляду, виховання та розвитку. Такого висновку суд дійшов виходячи з наступного.

Звертаючи увагу на поведінку ОСОБА_2 , жильці будинку АДРЕСА_4 , ОСОБА_26 , (кв. 84) та ОСОБА_27 (кв.96) зверталися до голови ОСББ «Жукова» ОСОБА_28 з письмовим зверненням від 20.06.2015 року, щодо неналежного догляду жильцем квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_2 за своїм сином - ОСОБА_11 , який неодноразово сам знаходився у дворі будинку у нічний час, після 22-00 години, ставлячи під загрозу життя та здоров`я дитини. ( том 1 а.с. 12 зв).

Голова ОСББ «Жукова» Анісімова О.В. на адвокатський запит надавала відомості від 11.06.2015 року про те, що ОСОБА_2 , проживає одна з сином, ОСОБА_11 , за адресою: АДРЕСА_3 , офіційно не працевлаштована, з її слів, основний дохід сім`ї - допомога на дитину як матері - одиначці, близьких родичів не має. Син ОСОБА_11 не відвідує дитячий садок та повинен знаходитись з матір`ю, проте жильці будинку часто бачать її одну без дитини, де знаходиться дитина в цей час невідомо ( том1 а.с. 13).

Згідно листа Служби у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 01 квітня 2014 року, 10 січня 2013 року до служби надійшло звернення ОСОБА_3 відносно неналежного виконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 відносно її малолітнього сина, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Службою у справах дітей було здійснено перевірку фактів, зазначених у зверненні з метою проведення профілактично - роз`яснювальної роботи з ОСОБА_2 щодо належного виконання своїх обов`язків з приводу виховання, навчання та утримання її малолітнього сина, ОСОБА_11 . Однак при неодноразовому відвідуванні зазначеної адреси, двері ніхто не відчинив. ( том 1 а.с. 164, 165).

Відповідно до довідки, виданої КЛПУ «Дошкільний санаторій для дітей з захворюваннями органів дихання не туберкульозної етіології м. Маріуполя» № 12-о від 24.02.2015 року, неповнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходився на санаторно-курортному лікуванні з 09.01.2015 року по 01.02.2015 року. Діагноз: хронічний тонзиліт, гіпертрофія аденоїдів. Повторно дитина знаходиться на санаторно-курортному лікуванні в санаторії з 03.02.2015 року по даний час. Режим знаходження дітей в санаторії - цілодобовий. Даний режим неповнолітнім ОСОБА_4 виконується. ІНФОРМАЦІЯ_7 дитину в санаторій привела мати, ОСОБА_2 . У зв`язку з проведенням АТО в Донецькій області, мати забирала дитину додому з 17.01.2015 року по 18.01.2015 року, та з 25.01.2015 року по 28.01.2015 року. 01.02.2015 року дитина була виписана з санаторія по закінченню строку путівки. 03.02.2015 року неповнолітній ОСОБА_4 повторно поступив до санаторія, привела його мати, ОСОБА_2 . За час перебування в санаторії з 09.01.2015 року по даний час (дата видачі довідки 24.02.2015 року) та в інші дні дитину ніхто не відвідував. (том 1 а.с. 10).

Як пояснював в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 про перебування його сина в санаторії йому не було відомо.

Згідно довідки, наданої комунальним дошкільним навчальним закладом загального розвитку «Ясла-садок № 47 «Подоляночка» Управління освіти Маріупольської міської ради» від 24 лютого 2016 року за № 27, що здійснює соціальний патронат в рамках закріпленої за дитячим закладом території обслуговування, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитячий садок не відвідує, що підтверджується листом Управління освіти Маріупольської міської ради від 25 лютого 2016 року (а.с. 163).

Зокрема, дошкільним навчальним закладом № 47 листом від 25 березня 2016 року повідомлено суд, що ДНЗ № 47 Управління освіти Маріупольської міської ради в системі проводиться робота з соціально-педагогічного патронату з дітьми, які не відвідують дошкільні заклади. Дитина ОСОБА_11 в поле зору дошкільного закладу потрапив у серпні 2014 року за даними дитячої поліклініки за адресою: АДРЕСА_3 . Двічі на рік, в січні та вересні, педагоги відвідують вихованців за місцем їх проживання, запрошують до дошкільного закладу на Дні відчинених дверей. Проте жодного разу двері квартири АДРЕСА_5 для них не відчинили.

Також на підтвердження наявності у ОСОБА_2 психічного розладу здоров`я, судом, за клопотанням позивача ОСОБА_3 було досліджено цивільну справу № 264/7651/14-ц, провадження № 2/264/41/2015, в якій (а.с.126), знаходиться довідка КЛПУ «Міська психіатрична лікарня № 7», від 17 січня 2015 року за № 81, витребувана за ухвалою суду від 18 грудня 2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 проходила стаціонарне лікування у лікарні з 4 листопада 1997 року по 20 листопалда 1997 року з діагнозом «Істеричний невроз».

Суд розглядаючи зазначене питання враховує, що вказане лікування відповідачка ОСОБА_2 , проходила у зв`язку зі смертю на виробництві своєї матері. При цьому інформації про проходження інших курсів лікування відповідачкою ОСОБА_2 в психіатричній лікарні, суду надано не було, у зв`язку з чим суд вважає, що наявність цієї довідки не може свідчити про психічне захворювання відповідачки на теперішній час.

Також заертає увагу, що з червня 2015 року по теперішній час сплило шість років, і за цей час суду не було надано жодного доказу щодо неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських прав.

На підтвердження можливості визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 разом з батьком, позивачем ОСОБА_3 було надано наступні докази.

Як вбачається з висновку Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради від 18 листопада 2015 року, згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 10 листопада 2015 року, складеного службою у справах дітей Жовтневої райадміністрації, за місцем проживання батька, ОСОБА_3 створені необхідні умови для проживання дитини. Батько, ОСОБА_3 за місцем проживання характеризується з позитивного боку. Мати, ОСОБА_2 на засідання комісії з питань захисту прав дитини Жовтневої районної адміністрації, яке відбулося 11 листопада 2015 року, не з`явилася. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, Орган опіки та піклування Жовтневої районної адміністрації вважає за можливе визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком, ОСОБА_3 за місцем його проживання ( том 1 а.с. 79).

Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягувався (довідка Управління інформаційно-аналітичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області станом на 22.09.2015 року), за психіатричною допомогою не звертався (довідка Міської психіатричної лікарні № 7 від 22 вересня 2015 року), на обліку в міському наркологічному диспансері не знаходиться (довідка Міського наркологічного диспансеру від 17.09.2015 року), за місцем роботи характеризується позитивно, доброзичливий, комунікабельний, користується повагою в колективі (характеристика на менеджера по рекламі ТОВ «Екологічні технології» ОСОБА_3 від 29.09.2015 року), за місцем проживання також характеризується позитивно, скарг не має (довідка-характеристика, видана Жовтневим РВ ММУ ГУМВС України в Донецькій області). ( том 1 а.с. 13, 31-33)

Органом опіки та піклування Орджонікідзевської райадміністрації Маріупольської міської ради відповідний висновок у справі про доцільність передання малолітнього ОСОБА_11 в родину батька, та визначення місця проживання дитини з батьком, або залишення з матір`ю, не представилось можливим, оскільки за неодноразовими виходами за місцем проживання ОСОБА_2 доступу до житла надано не було через відсутність жильців, що підтверджується актами № 8 від 20 січня 2016 року, № 353/17 від 26 січня 2016 року та 3 353 від 08 лютого 2016 року ( том 1 а.с. 111, 120, 139).

При цьому, нових документів, характеризуючих особу позивача ОСОБА_3 на час розгліду справи, позивачем надано не було.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 1ст. 150 СК України визначені головні напрями виховного процесу, який мав би зосереджуватися на основних суспільних цінностях, повазі до інших людей, любові до членів своєї сім`ї, родини. Брак любові у дитячі роки це духовний дисбаланс на усе життя.

Згідно зі статтею 3 Гаазької конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частини перша та друга статті 12 Гаазької конвенції).

Як було встановлено судом відповідачка ОСОБА_2 , вивезла малолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 незаконно, що також підтверджується рішенням Апеляційного суду міста Руан Франція від 18 липня 2019 року.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, передання малолітнього ОСОБА_3 батькові 22 вересня 2015 року.

На час звернення позивача до суду, ОСОБА_2 разом з малолітнім сином ОСОБА_9 проживала в Україні та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 .

Відповідно до матеріалів справи, про виїзд дитини за кордон, позивач ОСОБА_3 міг дізнатися в червні 2016 року, у зв`язку з чим ним було подано до суду клопотання про виконання судового рішення від 1 квітня 2016 року у Франції, за останнім відомим місцем проживання дитини. ( том 1 а.с. 199)

При цьому згідно постанови палати у семейних справах Апеляційного суду міста Руан Франція, від 18 липня 2019 року, позивач ОСОБА_3 звернувся до національних судів Франції 8 серпня 2016 року з позовом про визнання незаконним вивезення ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернення дитини до України. (том 4 а.с. 38)

Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції юрисдикція щодо застосування заходів, які спрямовані на захист дитини, належить судовим або адміністративним органам Договірної Держави звичайного місця проживання дитини; з урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

На час нового розгляду справи Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, після скасування постановою Верховного Суду від 29 січня 2019 року заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 1 квітня 2016 року, малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вже тривалий час проживав на території Франції, і це є його постійне, звичайне місце проживання.

Під час судового розгляду судом вживалися міри щодо встановлення рівня життя неповнолітнього ОСОБА_9 у Франції, для чого судом було направлено до компенетних органів Франції судове доручення про допит відповідачки ОСОБА_2 та дослідження умов проживання її та її сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом загальної юрисдикції міста Кана 15 липня 2020 року було допитано пані ОСОБА_2 з приводу заявлених позовних вимог ОСОБА_3 , на що вона заперечувала проти задоволення заявлених вимог, посилаючись на ті обставини, що дитина з 2015 року проживає разом з нею у Франції, має двоїх рідних братів, які народилися вже у Франції. З батьком дитина не бажає спілкуватися, оскільки не бачив його майже з трьох років. Будь-яких документально підтверджених відомостей про наявність у неї самостійного законного доходу окрім матеріальної допомоги, яку вона нібито отримує в розмірі 689,40 євро відповідачкою надано не було. Ніяких документів підтверджуючих умови проживання дитини, його соціальне становище, місце навчання, умови для навчання та розвитку, суду надано не було. Також відповідачкою ОСОБА_2 не надано документів, підтверджуючих її сталий правовий статус на території Французької Республіки, питання щодо притулку є невирішеним, у зареєстрованому шлюбі вона не перебуває. При цьому національним судом Франції не було встановлено і поганого ставлення до дитини, та не забезпечення належних умов його проживання на території Франції.

Також судом загальної юрисдикції міста Кана не було допитано малолітнього ОСОБА_9 з приводу його думки щодо визначення міста проживання.

Але суд приймає до уваги, і не можливість національного суду України в повному обсязі перевірити умови проживання дитини- ОСОБА_9 на території Франції, у зв`язку з чим суд вважає за доцільне звернення позивача з анололгічним позовом до національних судів Франції за місцем постійного, сталого проживання дитини.

Також суд приймає до уваги, що на час прийнятя рішення судом, малолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на території Франції більш ніж шість років. За цей час, в нього народилося во Франції два брати: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Таким чином, малолітній ОСОБА_9 має сталі родинні стосунки у Франції не тільки з матір`ю а й з двома братами, які проживають з ним від свого народження.

У зв`язку з обмеженістю можливості національного суду України перевірити психологічний стан дитини на її новому місці проживання, суд все ж таки приймає до уваги ті обставини, що дитина приїхала до Франції разом з матір`ю у віці 4,5 роки і проживає в зазначеній країні більшу частину свого життя. А тому на думку суду, існує серйозний ризик того, що повернення дитини до України в підлітковому віці до людини, яку вона не бачила вісім років з 2013 року, створить для дитини загрозу заподіяння психічної та фізичної шкоди.

Що також підтверджується і постановою палати у сімейних справах Апеляційного суду міста Руан від 18 липня 2019 року, за яким було встановлено, що ОСОБА_11 пристосувався до життя у Франції, особливо до школи, в 2017 році він пройшов спостереження у психолога і повернення до України може наразити його на фізичну або психологічну небезпеку або поставить його в нестерпну ситуацію.

Посилання позивача про погані житлові умови дитини у Франції, та невиконання відповідачкою батьківських обов`язків, грунтуються лише тільки на припущеннях та документах які надані суду до 2016 року. Інших переконливих доказів існування загрози для життя, здоров`я та духовного розвитку дитини під час проживання її разом з матір`ю, не було надано позивачем, але також і не спростовано відповідачем.

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Аналізуючи вищевикладені норми права, враховуючи відсутність доказів неналежного виконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків на час прийняття рішення судом, недоведеність існування загрози для життя, здоров`я та розвитку дитини, наявність сталого місця проживання неповнолітнього ОСОБА_9 в іншій державі, разом з матір`ю та двома братами, а також відсутність спілкування неповнолітнього з батьком понад 8 років, суд вважає, що таке втручання у життя дитини, як визначення місця проживання з батьком, в іншій державі, з особою, яку дитина не бачила 8 років, поодаль від рідних та близьких для нього людей, може негативно відобразитися на психічному та фізичному стані дитини, у зв`язку з чим суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 213-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, передання малолітнього ОСОБА_3 батькові, третя особа: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: