Справа № 466/763/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2021 року Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Зими І.Є.

за участю секретаря Вітрук В.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачів ОСОБА_2

представника відповідача Яворського Я.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди ,-

в с т а н о в и в:

03.02.2021 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідачів 300 000 грн. у відшкодування спричиненої моральної шкоди, яка завдана незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури , шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Свої вимоги мотивує тим, що 09.02.2015р. по вул. Личаківській у м. Львові незаконно заволоділи транспортним засобом марки «Range Rover», н.з. НОМЕР_1 . Цього ж дня в ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення.

11.02.2015р. його було затримано працівниками СКР Личаківського PB ЛМУ ГУМВС України у Львівській області за підозрою у вчиненні вказаного злочину, йому інкриміновано ч.3 ст.289 КК України - вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб, що завдало великої матеріальної шкоди.

14.02.2015р. ухвалою слідчого судді його взято під варту з утриманням у Львівському слідчому ізоляторі, де він пробув до 17.02.2015р., звільнившись у зв`язку з внесенням 365 400 грн. застави.

У зв`язку з проведенням додаткових слідчих дій, 25.05.2015р. йому повідомлено уточнену підозру за ч.2 ст. 289 КК України, а саме про те, він за попередньою змовою в групі із іншою особою, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, за допомогою попередньо придбаного (виготовленого) при невстановлених досудовим слідством обставинах, місці та часі, електронного пристрою для сканування (перехоплення) радіосигналу електронного ключа який відкриває центральний замок автомобіля та його подальшого відтворення, 09 лютого 2015 року в період 12:45 год. по 14:10 год., заволоділи припаркованим поряд із будинком №14 на вулиці Личаківській у місті Львові, транспортним засобом - автомобілем марки «RangeRover» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Обвинувальний акт скерований до Личаківського районного суду м. Львова 25.06.2015р. Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2017р. в частині обвинувачення за ч.2 ст.289 КК України його виправдано. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 24.04.2019р. вирок залишено без змін.

Таким чином вважає, що він незаконно перебував під слідством та судом з 11.02.2015р. по 24.04.2019р., загалом 4 роки, 2 місяці і 13 днів, від так діями органів досудового розслідування йому було завдано значної моральної шкоди, яку він оцінює у 300 000 грн. Така шкода, на його думку, полягає у перенесених ним душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню його порушених прав, негативному впливі на його честь та гідність, що призвело до погіршення відносин з оточуючими та близькими йому людьми. В тому числі, у зв`язку із внесенням за нього застави в розмірі 365 400 гривень на рахунок суду, на нього було покладено певні обов`язки, які обмежували його в праві на свободу пересування, зобов`язували за першою вимогою прибувати до слідчого та суду, а також носити електронний засіб контролю, який давав змогу відслідковувати та фіксувати місцезнаходження, що також негативно вплинуло на його психічний стан.

Провадження у справі відкрито 16.02.2021р., розгляд справи призначено в загальному позовному провадженні.

26.03.2021р. представник ГУНП у Львівській області подав відзив на позовну заяву, в якому позов заперечив. Свою позицію мотивує тим, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2017 ОСОБА_3 , поряд з тим, що виправдано за ч.2 ст. 289 КК України, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. l ст. 185 КК України. Таким чином виправдувального вироку немає, а тому підстав для відшкодування моральної шкоди також немає. Разом з цим, у позовній заяві та доданих до неї документах, докази про вину безпосередньо посадових осіб ГУНП у Львівській області у спричиненні позивачеві моральної шкоди відсутні. Жодної експертизи на підтвердження отримання позивачем фізичних чи душевних страждань не проводилося. Тому неможливо встановити, яка саме моральна шкода була завдана останньому. Ним не доведено вини ГУНП у Львівській області у завданні шкоди, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними на думку позивача діями установи та заподіяною моральною шкодою.

Крім того зазначив, що належним відповідачем має бути Державна казначейська служба України, оскільки безпосередньо саме цій установі щорічно виділяються цільові кошти на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У березні 2021 р. від представника відповідача Львівської обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву , в якому останній позов заперечив. Зазначає, що позивачем необґрунтовано та не надано належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Відсутній обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути.

Також вказує , що ОСОБА_3 вироком суду від 12.06.2017р. , яким його виправдано за ч.2 ст.289 КК України, визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч.1 КК України, отже вважається таким що притягався до кримінальної відповідальності в межах кримінального провадження.

Крім того зазначив, що підставою для виправдання за ч.2 ст.289 КК України ОСОБА_3 згідно вироку суду є те, що відбитки пальців, вилучені при обшуку 11.02.2015, отримані з порушенням передбаченої КПК України процедури з формальною участю понятих, а тому є недопустимим доказом і висновок щодо наявності слідів пальця ОСОБА_3 доказової сили у підтвердження його вини не має. А при вивченні матеріалів кримінального провадження, на технічному носії інформації встановлено, що надані в ході судового засідання учасниками процесу показання не відповідають показанням, зазначеним у вироку. Також у вироку наявні інші розбіжності у показаннях свідків, експерта та інші порушення , внаслідок чого прокурором апеляційну скаргу на такий, однак вирок залишений без змін в апеляційній інстанції. Вказане на думку прокурора свідчить про можливу причетність ОСОБА_3 до заволодіння транспортним засобом, однак з формальних причин такі обставини не взяті до уваги.

Представник позивача ОСОБА_1 скерував до суду відповідь на відзив ГУНП у Львівській області та Львівської обласної прокуратури. Вважає позовні вимоги ОСОБА_3 підставними, такими що підлягають до задоволення. Адже вироком суду, який набрав законної сили, його виправдано за ч.2 ст. 289 КК України, що є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди в силу п.1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Твердження відповідачів про те, що ОСОБА_3 засуджений вироком суду за ст. 185 ч.1 КК України вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки обвинувачення стосувалось двох різних епізодів, які не пов`язані між собою жодним чином.

Також вважає, що Головне управління Національної поліції, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ, а відтак повинно нести відповідальність за неправомірні дії.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, зіславшись на обставини та факти, викладені в позовній заяві та відповідях на відзив.

Представники відповідачів : Головного управління Національної поліції у Львівській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області Невелич Ю.В., та Львівської обласної прокуратури Яворський Я.Т. , в судовому засіданні позов заперечили з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву. Вважають такий безпідставним.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено судом, 11.02.2015р. працівниками СКР Личаківського PB ЛМУ ГУМВС України у Львівській області затримано позивача - ОСОБА_3 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України за кваліфікуючими ознаками - вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом, за попередньою змовою групою осіб, що завдало великої матеріальної шкоди. Даний факт вбачається із протоколу про затримання від 12.02.2015р.

За даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000363 від 09 лютого 2015 року.

14.02.2015р. ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова, позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, з альтернативою внесення застави у розмірі 365 400 грн.

17.02.2015р. ОСОБА_3 був звільнений з-під варти у зв`язку із внесенням його дружиною застави у вищевказаному розмірі. На нього були покладені відповідні обов`язки, дія яких продовжено до 14.06.2015р.

25.05.2015р. позивачу повідомлено змінену підозру за ч.2 ст. 289 КК України, а саме про те, що він за попередньою змовою в групі із ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, за допомогою попередньо придбаного (виготовленого) при невстановлених досудовим слідством обставинах, місці та часі, електронного пристрою для сканування (перехоплення) радіосигналу електронного ключа який відкриває центральний замок автомобіля та його подальшого відтворення, 09 лютого 2015 року в період 12:45 год. по 14:10 год., заволоділи припаркованим поряд із будинком №14 на вулиці Личаківській у місті Львові, транспортним засобом - автомобілем марки «RangeRover» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Постановою від 20.05.2015 р. кримінальне провадження №0000363 було об`єднано з кримінальним провадження № 0001292, за матеріалами якого ОСОБА_3 було оголошено про підозру про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Обвинувальний акт у вказаному об`єднаному кримінальному провадженні скерований до Личаківського районного суду м. Львова 25.06.2015р.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2017р. у справі №463/6264/15-к, ОСОБА_3 в частині обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України - виправдано. При цьому його визнано винуватим за ч.1 ст. 185 КК України, та засуджено до 6 місяців арешту із іспитовим строком тривалістю 1 рік.

Ухвалою Львівського апеляційного суду, від 24.04.2019р. вирок Личаківського районного суду м. Львова від 12.06.2017р. в частині обвинувачення ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України залишено без змін. В частині обвинувачення за ч.1 ст. 185 КК України, покарання йому пом`якшено до штрафу.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені ст. 1173 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює органи державної влади або місцевого самоврядування, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1173 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначає . що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

За відсутності хоча б одного з вказаних вище елементів, виключається можливість покладення відповідальності на конкретного суб`єкта.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь- якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідачів, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідачів та спричинення моральної шкоди позивачу.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

В даному випадку, позивач покликається , зокрема, на п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», згідно якої - право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Між тим, позивачем не подано суду достатніх і допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачами моральної шкоди, яка згідно з ч.2 ст. 23 ЦК України, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Позивач взагалі не надав суду жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди. Доводи про те, що він будучи виправданий вироком суду, переніс душевні і моральні страждання чи нервові стреси не знайшли свого підтвердженні в суді. При цьому суд враховує, що останній цим же вироком суду засуджений за інший злочин, по якому також проводилось слідство.

Останнім не доведено, яким чином він витрачав зусилля по відновленню його порушених прав і як саме та з ким погіршились у нього відносини. Відсутні і будь-які докази , що останній звертався за медичною допомогою з приводу свого психічного стану.

Неправомірні дії органу досудового розслідування, якщо позивач вважав їх такими, у встановленому кримінальним процесуальним законом не оскаржував.

Належними і допустимими доказами не підтверджується і заявлений до відшкодування розмір моральної шкоди в 300 000 грн., тобто з яких міркувань і обчислень виходив позивач, оцінюючи моральну шкоду саме в такому розмірі.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити. Сам по собі факт того, що вироком суду , що набрав законної сили, особу виправдано за однією із статей пред`явленого йому обвинувачення , не є доказом спричинення моральної шкоди.

При цьому, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 76-83, 95, 128-131, 133, 141, 208, 211, 223, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Позивач : ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 ; ІПН НОМЕР_2 .

Відповідач : Головне управління Національної поліції у Львівській області, м. Львів пл. Григоренка, 3, Код ;

Відповідач : Львівська обласна прокуратура , м. Львів пр. Шевченка, 17/19, Код ;

Відповідач : Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області , м. Львів пл. Григоренка, 3, Код ;

Третя особа : Державна казначейська служба України, м. Київ вул. Бастіонна, 6.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено 05 серпня 2021 року.

Суддя І. Є. Зима