Провадження № 2/234/754/21
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2021 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Нейло І.М.

за участю секретаря

судового засідання Ридош Г.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні Краматорського міського суду Донецької області, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації та

позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування та поділ майна, суд-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом згідно якого просить визнати приватною власністю квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Витребувати від ОСОБА_3 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 . Скасувати реєстрацію права власності 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та стягнути судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 18.04.2006 року по 05.11.2013 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . Під час вказаного шлюбу нею була придбана квартира по АДРЕСА_3 . Спірна квартира була придбана за її власні кошти, які були отримані від продажу двох садових будинків в м. Севастополі та особистих збережень. На час укладання договору купівлі- продажу квартири її прізвище в паспорті було написано як «Иоффе», тому договорі купівлі- продажу квартири її прізвище було вказано згідно прізвища зазначеного в паспорті «Иоффе». 23.01.2013

в актовий запис про її народження були внесені зміни у зв`язку з чим її прізвище було змінено з « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_7 ». ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 07.09.2017 р. за ОСОБА_4 , в порядку спадкування, визнано право власності на Ѕ частину зазначеної квартири. Заочне рішення Краматорського міського суду від 07.09.2017 було скасоване 12.12.2017 р., але позивач згодом дізналась, що ОСОБА_4 15.12.2017 подарував 1/2 частину спірної квартири ОСОБА_3 , після чого подав до суду заяву про залишення позовної заяви про визнання права власності в порядку спадкування без розгляду. Вважає, що оскільки квартира на момент відчуження перебувала у її власності та вибула із володіння поза її волею та була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, вона, як власник майна, має право витребувати майно від добросовісного набувача.

За заявою позивача про забезпечення позову, ухвалою судді від 12.11.2018 накладено арешт на на 1/2 частину квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , /а.с. 33/.

Ухвалою судді від 03.01.2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та розпочато підготовче провадження, /а.с.39/.

Відповідачем ОСОБА_3 08.02.2019 подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування зазначає, що спірна квартира була придбана позивачкою ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_8 , тому належить позивачці, та померлому ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності. Син спадкодавця ОСОБА_4 прийняв спадщину та всі права які мав а момент смерті ОСОБА_8 , в тому числі і права у спільній сумісній власності на спірну квартиру. Вважає, що ОСОБА_1 придбала спірну квартиру не за власні гроші, а за грощі померлого ОСОБА_8 , які були отримані спадкодавцем від продажу належного йому будинку. Просила в позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_4

18.02.2019 року до суду, в порядку ст. 52 ЦПК України, звернувся ОСОБА_4 як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. В позові ОСОБА_4 просить: витребувати від відповідача ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , визнавши за ним право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , та виділити у власність ОСОБА_4 , визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 та стягнути судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовує ти, що, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_8 . За життя ОСОБА_8 склав заповіт відповідно до якого все майно заповів йому. Після смерті батька він є єдиним спадкоємцем. Під час шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_1 придбали квартиру по АДРЕСА_3 , яка була зареєстрована на позивачку. З огляду на те, що нерухоме майно придбане подружжям під час шлюбу, є сумісної власністю, тому вважає, що спірна квартира в рівних частках належить ОСОБА_1 та померлому ОСОБА_8 , у зв`язку з чим після смерті його батька ОСОБА_8 відкрилася спадщина на 1/2 частку зазначеної квартири. Вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва на 1/2 частку квартири по АДРЕСА_3 йому було відмовлено, оскільки не були надані документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вищевказане майно. Вважає, що квартира по АДРЕСА_3 була придбана за грощі ОСОБА_8 оскільки він працював та отримував пенсію, крім того продав належний йому будинок за адресою: АДРЕСА_4 . На підставі заочного рішення Краматорського міського суду від 07.09.2017 р. отримав право власності на спірну квартиру та подарував частку квартири ОСОБА_3 але не врахував, що на дату укладення договору дарування заочне рішення суду було скасоване, тому не міг вчиняти зі спірним майном правочини оскільки його частка у майні не була виділена. Вважає, що 1/2 частини спірної квартири підлягає витребуванню від ОСОБА_3 . На думку третьої особи, після витребування від ОСОБА_3 частини спірної квартири та визнання права власності на неї в порядку спадкування, спірна квартира перейде у спільну сумісну власність, що є підставою для виділення йому 1/2 частки квартири.

ОСОБА_1 29.07.2019 надала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що договір дарування /2 частини спірної квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , укладався в той час коли заочне рішення суду про визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру було скасоване. Вважає помилковим твердження відповідача про те, що майно, придбане під час перебування у шлюбі є сумісної власністю подружжя. На час придбання спірної квартири померлий ОСОБА_9 не працював та перебуваючі на обліку в центрі зайнятості отримував мінімальні виплати по безробіттю. ОСОБА_9 проживав та був власником квартири, розташованої в АДРЕСА_5 , тому не мав потерби в іншому житлі. На відміну від ОСОБА_9 у позивача була необхідність у придбанні житла, тому що з травня 2012 року були припинені сімейні стосунки з ОСОБА_9 , який зловживав алкогольними напоями та застосував відносно неї фізичне насильство. За грощі від продажу будинків садівничих товариств нею була придбана спірна квартира. ОСОБА_9 в цій квартирі не проживав та не був зареєстрований. З часу розірвання шлюбу ОСОБА_9 з вимогою про поділ спільного майна не звертався. В позовних вимогах ОСОБА_10 просила відмовити.

Ухвалою суду від 02.08.2019 р. прийнято зустрічну позовну заяву від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування та поділ майна, до розгляду. /а.с 106/.

За клопотанням представника третьої особи ухвалою суду від 02.08.2019 р. у приватного нотаріуса Соловйової С.С. витребувано відомості та копії документів щодо відчуження будинку та земельної ділянки за адерсою: АДРЕСА_4 /а.с. 107/.

За клопотанням представника третьої особи ухвалою суду від 03.10.2019 р. витребувано додаткові відомості та копії документів у приватного нотаріуса Соловйової С.С. щодо відчуження будинку та земельної ділянки за адерсою: АДРЕСА_4 а також витребувано з Краматорської ДПІ відомості про доходи ОСОБА_8 , в тому числі інформацію про доходи від продажу нерухомості./а.с.128/.

За клопотанням представника третьої особи ухвалою суду від 11.11.2019 витребувано відомості з Державної податкової служби України про доходи ОСОБА_8 , в тому числі інформацію про доходи від продажу нерухомості./а.с. 143/.

Ухвалою суду від 03.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив. У позовних вимогах ОСОБА_10 просили відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з підстав викладених у відзиві. Не заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_10 .

Третя особа, що заявляє самостійні позовні вимоги, ОСОБА_10 та його представник, позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Крім того ОСОБА_10 та його представник, до вимог ОСОБА_1 , просили застосувати строк позовної давності.

Суд, вислухавши сторін, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши кожний окремо та у їх сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі в період з 18.04.2006 по 05.11.2013, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв, /а.с.202, 116/.

Як вбачається з копій довідок обєднань громадян «Родник» та «Маяк-2», розташованих в м. Севастополі, позивач була членом зазначених товариств. В період перебування у товариствах володіла земельними ділянками та садовими будинками які позивачкою були відчужені, /а.с., 12, 13/.

На підтвердження володіння садовими будинками в м. Севастополі позивач надала фото таблиці /а.с.117-119/, які суд не приймає до уваги оскільки з наявних зображень неможливо ідентифікувати як будинки так і позивачку.

Згідно довідки AT «БМ Банк», на ім`я позивачки були відкриті два депозитні рахунки, з валютою депозиту «980» зі строком закінчення відповідно 02.04.2012 та 02.10.2012 р. на загальну суму 34700. /а.с. 14/.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що в 2010-2011 р. ремонтував дачі належні ОСОБА_1 , які були розташовані в м. Севастополі.

11.10.2012 позивач уклала договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 та згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 14.12.2012 зареєструвала право власності на зазначену квартиру, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, /а.с. 16, 23/.

Спадкодавець ОСОБА_8 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ), 02.07.2012 продав ОСОБА_16 належний йому житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 ./а.с.133-134, 136-137/.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що особисто зустрічався та домовлявся з ОСОБА_1 щодо укладання угоди з купівлі-продажу належного ОСОБА_4 будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_4 на підтвердження чого надав оригінал розписки про передачу задатку /а.с.174/. Свідку відомо, що під час укладання угоди, грощі від продажу зазначеного нерухомого майна отримала ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 , який, згідно заповіту, усе належне йому майно та все те на що він за законом має право заповів ОСОБА_4 /а.с. 56, 57/.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина про прийняття якої до Першої краматорської державної нотаріальної контори подано відповідну заяву ОСОБА_4 / а.с. 60/.

07.09.2017р., нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фаренкик О.О. було відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 у зв`язку з не наданням відповідних документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно, /а.с.61/.

07.09.2017р. заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/18754/16ц, за ОСОБА_4 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на 1/2 частину спірної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . /а.с.18, 19/.

12.12.2017р. ухвалою Краматорського міського суду Донецької області заочне рішення по справі № 234/18754/16ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 ( ОСОБА_15 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_4 , за його заявою, залишено без розгляду, /а.с.17/.

15.12.2017р. ОСОБА_4 подарував 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 ОСОБА_3 /а.с. 62/.

На час подання позову 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 15.12.2017, зареєстрована на праві спільної часткової власності за ОСОБА_3 , 1/1 частина вказаної квартири зареєстрована за позивачкою, на підставі договору купівлі продажу від 11.10.2012 р., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 143560286 від 01.11.2018 року./а.с. 23/.

Згідно свідоцтва про зміну імені від 06.09.2017 ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_18 /а.с.9/

Згідно копії свідоцтва про шлюб позивачка 29.08.2018 змінила прізвище з ОСОБА_18 на ОСОБА_1 /а.с.6/.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 Цивільного кодексу України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15. Зазначений правовий висновок був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18, пункт 147.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 має право на захист свого права власності шляхом пред`явлення віндикаційного позову, оскільки ухвалою Краматорського міського суду Донецької області було скасоване заочне рішення по справі № 234/18754/16ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11 ( ОСОБА_15 ) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, на підставі якого ОСОБА_4 було набуто у власність частку у праві власності на квартиру, що належала ОСОБА_1 та яка в подальшому була відчужена ОСОБА_3 .

З огляду на зазначене, вимоги позивача про витребування квартири із чужого незаконного володіння підлягають задоволенню.

Крім того, з урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про скасування запису № 23963157 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстраці права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою АДРЕСА_3 є обґрунтованими, доведеними і підлягають задоволенню.

Разом із тим, згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (пункт 146 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року, справа №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання права власності на одну цілу частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , необхідно відмовити.

Щодо вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності у порядку спадкування на спірну квартиру, витребування та поділ майна то суд приходить до наступних висновків.

Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Положеннями статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).

При вирішенні спорів про поділ спадщини та визнання права власності на спадкове майно суди встановлюють належне спадкодавцю на час його смерті майно, яке входить до складу спадщини, а також з`ясовують чи не порушуються права та інтереси всіх спадкоємців, які мають право на спадщину.

Така правова позиція висловлена Судовою палатою у цивільних справах Верховного суду України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6-692цс16.

Також, суд враховує правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі №6-801 цс 16, де встановлено наступне.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Судом, на підставі доказів, встановлено факт набуття ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_3 під час шлюбу з ОСОБА_8 , але той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти подружжя або їх спільна праця не знайшли свого підтвердження.

Свідок ОСОБА_19 пяснила, що знає ОСОБА_1 з дитинства та весь час підтримує дружні стосунки. В 2010 році зустріла ОСОБА_1 та вона їй розповіла, що її чоловік ОСОБА_8 застосовує до неї фізичне насильство та зловживає алкогольними напоями хоча вона опікується над ним. Зі слів сусідів та позивачки знає, що ОСОБА_1 не проживає разом з ОСОБА_8 , та проживає разом з батьками по АДРЕСА_6 . Разом ОСОБА_1 та ОСОБА_8 не бачила. Весною 2012 року бачила у ОСОБА_1 наслідки фізичного насильства і позивачка їй повідомила, що має намір придбати житло за кошти від продажу дач.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснила, що знає ОСОБА_1 та ОСОБА_8 оскільки працює продавцем в магазині, розташований біля будинку, в якому проживав ОСОБА_8 їй відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_8 після одруженім приблизно шість років проживали разом але після того як ОСОБА_8 застосував до ОСОБА_1 фізичне насильство позивачка стала жити окремо зі своєю матірю. їй відомо, що з часу спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_1 та ОСОБА_8 припинили сімейні стосунки але ОСОБА_1 продовжувала допомагати ОСОБА_8 навіть після розлучення. Після того як ОСОБА_1 продала дачі в м. Севастополі вона придбала квартиру в АДРЕСА_3 . Позивачка зробила в квартирі ремонт в чому вона їй допомагала.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні пояснила, що тривалий час знає ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , які одружились в 2006 році, але з початку укладення шлюбу їх сімейні стосунки не були міцними оскільки ОСОБА_8 зловживав алкогольними напоями. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер двоюрідний брат ОСОБА_8 - ОСОБА_22 після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді будинку за адресою: АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 , зайняла грощі та організувала звернення до суду з метою встановлення факту родинних відносин між ОСОБА_8 та ОСОБА_22 .. Після продажу зазначеного будинку ОСОБА_1 повернула борг та віддала гроші від продажу будинку ОСОБА_8 .. В травні 2012 року ОСОБА_8 застосував до ОСОБА_1 фізичне насильство у зв`язку з чим сімейні стосунки у них припинились. Після того як ОСОБА_1 продала дачі в м. Севастополі вона придбала квартиру в АДРЕСА_3 .

Наведені пояснення зазначених свідків, які тривалий час знали ОСОБА_1 , та були очевидцями відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , судом прийняті в якості належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 в період, коли фактичні сімейні відносини з ОСОБА_8 були припинені.

Пояснення свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , свідчать про відсутність між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 фактичних сімейних стосунків з травня 2012 року, що дає підстави для висновку, що з зазначеного часу подружжя не вели спільного домогосподарства, не об`єднували та не витрачали власні кошти в інтересах сім`ї.

З пояснень свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , у співставленні з іншими доказами, а саме: довідки про наявність у позивача грошових коштів на банківських рахунках а також довідок об`єднань громадян «Родник» та «Маяк-2», розташованих в м. Севастополі, про продаж ОСОБА_1 дачних ділянок, якими вона володіла суд, дійшов до висновку про те, що спірна квартира є об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_1 оскільки була придбана за рахунок особистих коштів позивача. Доказів щодо придбання спірної квартири за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_8 не надано, а тому суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав вважати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи відповідача та третьої особи, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 за грошові кошти від продажу будинку за адресою: АДРЕСА_4 , який належав ОСОБА_8 , не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Частиною 6 ст. 57 СК України визначено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Стороною позивача надано суду належні та допустимі докази того, що спірна квартира була набута ОСОБА_1 за час окремого проживання з позивачем та за власні грошові кошти. Крім цього, суд враховує, що за життя спадкодавець ОСОБА_8 не вважав своє право щодо спірної квартири порушеним, невизнаним або оспорюваним, спірним майном не користувався та не претендував на нього після розірвання шлюбу, тому вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про витребування від відповідача ОСОБА_3 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , визнавши за ним право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , та про виділення у власність ОСОБА_4 , визнавши за ним право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню.

Щодо поданої представником третьої особи заяви від 20.07.2020 про застосування строків позовної давності у даній справі суд вважає, що остання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач.

Враховуючи те, що позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду, то відповідно заяву про застосування строку позовної давності подає відповідач. В даному випадку третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 користується правами позивача (сторони у справі) відносно позову третьої особи, тому подана представником третьої особи заява від 20.07.2020 про застосування строків позовної давності у даній справі не може бути підставою для застосування судом позовної давності для первісного позову.

У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса, АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 ( адреса АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_2 ) третя особа яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 (адреса АДРЕСА_7 ) про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації, задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати запис № 23963157 від 15.12.2017 про проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 , на нерухоме майно - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в частці розміром 1/2.

В позовних вимогах ОСОБА_1 про визнання право власності на одну цілу частку квартири АДРЕСА_2 , відмовити.

В позовних вимогах ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, витребування та поділ майна, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_8 ) на користь ОСОБА_1 (адреса, АДРЕСА_7 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1409 грн. 60 коп.

Скасувати арешт на Ѕ частину квартири яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , який накладено ухвалою судді Краматорського міського суду Донецької обл. від 12.11.2018 року по справі № 234/17030/18.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяті днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Краматорського

міського суду І.М. Нейло