ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/122/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Процько Я.В.
Провадження № 22-ц/817/210/21 Суддя - доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2021 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Хома М. В.,

за участю секретаря - Боднар Р.В.

та сторін -представника апелянтів адвоката Кметика В.С.; представника банку - Чупіля Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу №607/122/15-ц за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року, ухваленого суддею Процько Я.В., у справі за позовом публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

у січні 2015 року ПАТ "УкрСиббанк" звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі: 83 615,60 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12 грудня 2014 року становить 1 310 449,19 грн.; 41 658,40 грн. - пені за прострочення сплати кредиту, 62 416,65 грн. - пеня за прострочення сплати процентів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 02 червня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (далі - АКІБ "УкрСиббанк", яке з 21 грудня 2009 року було перейменовано на ПАТ "УкрСиббанк") та ОСОБА_1 було укладено споживчий кредитний договір №0 згідно якого банк надав останньому кредит в сумі 100 000 дол. США, з зобов`язанням повернути надані кошти у повному обсязі не пізніше 01 червня 2021 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування ним проценти у розмірі 11,8 % річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 02 червня 2006 року було укладено договір поруки. Позивач зазначає, що ОСОБА_1 , взяті на себе згідно кредитного договору зобов`язання, щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів належно не виконує, внаслідок чого утворилась вказана заборгованість, яку і слід стягнути з відповідачів, як солідарних боржників. У подальшому представник позивача змінила позовні вимоги і просила усю заборгованість стягнути лише в доларах США не зазначаючи відповідного гривневого еквіваленту. Це вмотивувала тим, що статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" встановлено, що вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. 07 травня 2015 року представник позивача збільшила позовні вимоги і просила стягнути з відповідачів 87 426,42 дол. США боргу за кредитом та 261 330,80 грн. заборгованості по сплаті пені.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в користь ПАТ "УкрСиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 02 червня 2006 року в сумі: 87 426 дол США і 42 центи; 261 330, 80 грн. та 3 441 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги представники ОСОБА_1 - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначили, що судом першої інстанції в порушення норм процесуального права встановлено, що банк направив на адресу відповідачів вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором. Однак, кредитним договором передбачено, що така вимога направляється саме цінним листом з описом вкладеного та повідомленням про вручення або кур`єром. Наголошують на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази надсилання та отримання цих вимог відповідачами, що свідчить про те, що банком не було виконано умови кредитного договору в частині надсилання вимоги про дострокове повернення кредиту. Вказують на те, що заявлений позов про дострокове стягнення кредитних коштів, є передчасним.

Крім того, зазначають, що банк умисно сприяв збільшенню розміру заборгованості за кредитним договором, а тому суд зобов`язаний був зменшити такі збитки до мінімуму.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що договір поруки припинив свою дію, оскільки банк протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Згідно з довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором перший прострочений платіж основної суми заборгованості в розмірі 263,57 дол. США настав 10.08.2012 року. Таким чином банк мав право звернутися до ОСОБА_2 із позовними вимогами про стягнення заборгованості в строк до 11.02.2013 року.

Посилання представника банку про те, що 28.11.2013 року він звертався до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, вважає надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує на те, що факт звернення банку до суду із вказаним позовом повинен бути підтверджений ухвалою про відкриття провадження в справі. Крім того, представником позивача не вчинено жодних дій для відновлення втраченого провадження.

Судом у порушення норм процесуального права без перевірки належними та допустимими доказами в силу ч.1 ст.60, ст.64 ЦПК України (в редакції 2004 року) встановлено факт отримання відповідачами вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Наголошує на тому, що банк здійснював нарахування процентів з урахуванням різних курсів долара, що в значному розмірі спричинило завищення суми заборгованості відповідачів за користування кредитними коштами. Для підтвердження таких обставин необхідні спеціальні знання в галузі науки, однак суд першої інстанції порушуючи норми процесуального права позбавив відповідачку можливості здобуття такого доказу.

Справа неодноразово переглядалася в суді касаційної інстанції.

АТ "Укрсиббанк" подав відзив на апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у якому зазначили, що заперечення на вказані апеляційні скарги та додаткові пояснення до них подавались АТ "Укрсиббанк" відповідно 12.10.2016 року та 04.03.2019 року, які наявні в матеріалах справи.

Враховуючи, що Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року вищевказану справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції для з`ясування питання чи змінив банк строк виконання основного зобов`язання та виникло у позивача право на дострокове повернення кредиту, пояснюємо наступне:

1) у зв`язку з невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором банк 28.11.2013 року звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , однак у зв`язку з пожежею, яка відбулась у Тернопільському міськрайонному суді, місцезнаходження даної справи встановити не вдалося. Як наслідок, з незалежних на те причин, банком було подано повторну позовну заяву 12.01.2015 року;

2) як передбачено п.4.4. кредитного договору позичальник зобов`язаний повідомити банк про зміну паспортних даних, фактичної адреси проживання, даних прописки реєстрації. Пунктом 9.16 Договору сторони узгодили, що адресою листування позичальника є АДРЕСА_1 . У вересні 2011 року, у зв`язку із не здійсненням ОСОБА_1 погашення заборгованості по кредиту та нарахованих процентам, банком було скеровано вимогу про погашення простроченої заборгованості на адресу позичальника та поручителя. Відповідачі не надали суду документів що б засвідчували інформування ними кредитора в порядку п.4.4 кредитного договору про зміну адресу проживання, чи бажання внести зміни в пункт 9.16. Договору, щодо адреси листування.;

3) Відповідно до п. 11.1 кредитного договору відповідно сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього Договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимог) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення Банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимог) Банк з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимог) Банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку;

4) Також ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не може обмежувати право на звернення до суду, а визначає обставини при яких кредитор має право на дострокове повернення усього кредиту додатково до стягнення заборгованості по кредиту, яка наявна на дату подачі позову, без змін строку кредитування. На момент скерування вимог відповідачам 10.10.2013 року прострочена заборгованість по тілу кредиту становила 8041, 41 дол США, а прострочена заборгованість по відсотках 14623,27 дол. США. Такі суми прострочення заборгованості свідчать про істотне порушення позичальником умов кредитного договору.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат Кметик В.С. апеляційні скарги підтримав з мотивів, викладених в них.

Представник ПАТ "УкрСиббанк" Чупіля Р.Р. апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не визнав, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, доповідача, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі повинні були сплачувати кредит частинами допустили прострочення виконання зобов`язання, у зв`язку з чим позивач звернувся в суд із позовом про дострокове стягнення.

З даним висновком колегія погоджується частково.

Судом встановлено, що 02 червня 2006 року між АКІБ "УкрСиббанк" (з 21 грудня 2009 року - ПАТ "УкрСиббанк"), та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №0 , відповідно до умов якого, позивач надав ОСОБА_1 кредит в сумі 100'000 дол. США під 11,8 % річних, а той зобов`язався щомісячно повертати надані кошти в обсязі та у терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 01 червня 2021 року(т.1, а.с. 10-16).

Того ж дня, з метою забезпечення зобов`язань за кредитним договором №0 від 02.06.2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1 (т.1, а.с. 17).

02.06.2006 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 укладена Додаткова угода про встановлення ліміту овердрафту №1 до Договору про відкриття карткового рахунку та видачу платіжної картки № НОМЕР_1 від 02 червня 2006 року, відповідно до якої банк надає клієнту овердрафт для проведення операцій з використанням платіжних карток понад суми залишку коштів на картковому рахунку клієнта № НОМЕР_1 . Ліміт овердрафту, у межах якого клієнт має право проводити операції із застосуванням платіжних каток, встановлюється в розмірі 10 100 гривень.

У пункті 11.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги), вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту. При цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси (без попереднього про це письмового повідомлення банку) або з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Згідно пункту 11.2 договору про надання споживчого кредиту за №0, зазначене у пункті 11.1 Договору повідомлення (вимога) банку про дострокове повернення кредиту направляється листом (цінний з описом та повідомленням про вручення) або доставляється кур`єром на адресу позичальника, що вказана у розділі 12 цього Договору.

Відповідно до умов пунктів 1.1. - 1.5 Договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з Кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Причини невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки.

Відповідальність позичальника та поручителя є солідарною. Підстави невиконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки.

10 жовтня 2013 року позивач направив відповідачам вимоги №30-11/3480 та №30-11/3481 про усунення порушень умов Кредитного договору. Факти таких надсилань підтверджуються копіями цих вимог.

Однак відповідачі такі вимоги банку не виконали.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншої сторони (позичальника) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позикодавець має право на отримання процентів від суми позики. (ч.1 ст.1048 ЦК України)

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 06 травня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 87 426,42 дол. США - кредитного боргу та 261'330,80 грн. заборгованості по пені.

Матеріалами справи доведено, що за період з 02.06.2006 року по 28.11.2014 рік ОСОБА_1 сплатив банку 79 616,08 дол. США заборгованості по кредитному договору №000 від 02.06.2006 року, що не заперечується представником банку та підтверджується додатковими запереченнями банку, в яких розписана розбіжність щодо нарахування та сплати коштів по кредиту, долучених до матеріалів справи.

Колегія суддів проаналізувавши матеріали справи, зокрема, довідку розрахунок заборгованості та квитанції по оплаті кредиту, прийшла до висновку, що відповідачами з моменту отримання кредиту та до 28.11.2014 року було сплачено 40 292,31 долари США по тілу кредиту та 39 320,77 доларів США із 100 000 доларів США отриманих.

У відповідності до вимог ст.110 ЦПК України, колегія суддів вважає, що проведена судово-економічна експертиза №383/417/-422/'19-22 від 10.04.2019 року на підставі клопотання адвоката відповідачів і долучена до матеріалів справи ще в касаційну інстанцію, не має заздалегідь встановленої сили, оскільки не спростовує доказів щодо проведення оплат по погашенню заборгованості відповідачами по кредиту і фактично збігається із розрахунком, наведеним позивачем в додаткових запереченнях на апеляційну скаргу.

Отже, сума заборгованості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як солідарних боржників перед банком по кредитному договору №000 від 02.06.2006 року складає 75 402,54 дол. США , з яких: 1) заборгованість по тілу кредиту 55 630,86 дол. США; 2) заборгованість відсотків за користування кредитом - 19 771,68 дол. США; 3) пеня 104 427,66 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позов про дострокове стягнення заборгованості є передчасним, не заслуговує на увагу, оскільки пунктом 5.5 кредитного договору передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих відсотків та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць.

Враховуючи те, що відповідачі перестали належним чином виконувати умови кредитного договору, тому з урахуванням пункту 5.5 договору звернувся в суд із позовом, так як уже у жовтні 2013 року заборгованість по договору становила 22 664.64 долари США: по тілу кредиту 8 041,41 долари США, а по відсотках - 14 623,23 долари США.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦКУ, статтям 3,4 ЦПКУ).

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року встановлено, що обов`язок досудового врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливість досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Отже, враховуючи вище наведені норми законодавства, пункт 5.5. кредитного договору і те, що відповідачі належним чином не виконували на себе взяті зобов`язання щодо повернення споживчого кредиту - заборгованість при звернені до суду 22 664.64 долари США, порушивши графік погашення, банк мав право звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦКУ строк звернення до поручителя, оскільки позичальник з 10 серпня 2012 року почав допускати прострочення виконання кредитних зобов`язань, договором поруки не встановлено строк його дії, а банк звернувся до суду повторно у січні 2015 року, не заслуговують на увагу, так як ще 28 листопада 2013 року ПАТ "Укрсиббанк" звернувся до суду з позовом про стягнення із відповідачів заборгованості по кредитному договору в межах шестимісячного строку, що стверджуються копією позовної заяви від 28.11.2013 року, платіжним дорученням про оплату судового збору.

Крім того, в зв`язку з тим, що відповідачі перестали повертати кредитні кошти з серпня 2012 року, їм банк направив вимоги про сплату заборгованості в сумі 74 330,96 доларів США, згідно якої банк вимагає усунення порушень кредитного договору, а саме: погашення простроченої заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення, у розмірі 8 041,41 дол. США тіла кредиту та 14 623,27 дол. США відсотків за прострочення. Однак, ці вимоги залишились без задоволення відповідачами.

Також, в матеріалах справи є лист голови Тернопільського міськрайонного суду №П-175 від 02.10.2014 року про те, що у зв`язку з пожежею в ніч з 18 на 19 лютого 2014 року в Тернопільському міськрайонному суді цивільну справу за позовом ПАТ "Укрсиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не виявлено, у зв`язку з цим банк вимушений був повторно звертатись з даним позовом до суду у січні 2015 року.

Голослівними є твердження апелянтів на те, що їм не направлялись повідомлення банку про дострокове погашення боргу, оскільки спростовуються їх показами у суді першої інстанції 25.02.2019 року, а також долученими до матеріалів справи вимог від 10 жовтня 2013 року про погашення заборгованості.

Постановою Верховного Суду від 09 грудня 2020 року помилково зазначено, що при скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд (при тому, що рішення суду першої інстанції, постановою апеляційної інстанції залишено без зміни) : не з`ясував, на які потреби був виданий кредит, чи є цей кредит споживчим, чи є підстави для застосування до спірних правовідносин частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній до 10 червня 2017 року; чи змінив банк з дотриманням вимог закону та умов договору строк виконання основного зобов`язання та чи виникло у зв`язку з цим у позивача право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості.

Матеріалами справи доведено, що між сторонами 02 червня 2006 року був укладений споживчий кредит на придбання приватного будинку, АДРЕСА_2 . На момент укладення спірних правовідносин діяв ЗУ "Про захист прав споживачів" в старій редакції. З моменту укладення договору сторонами жодних змін до договору не внесено, а тому внесені зміни до ч.10 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, чинній до 10 червня 2017 року, а відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства не мають зворотньої дії.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ "УкрСиббанк" про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за тілом кредиту, відсотками та пені підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнення із 87 426.42 долари США до 75 402,54 долари США, із яких 55 630,86 долари США - тіло кредиту та 19 771,68 долари США - відсотки за користування кредитом, пені із 261 330,80 грн до 104 427,66 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року змінити, зменшивши суму стягнення заборгованості по споживчому кредиту № 0 від 02 червня 2006 року із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 87426.42 долари США до 75402,54 долари США, із яких 55630,86 долари США тіло кредиту та 19771,68 долари США- відсотки за користування кредитом, пені із 261330,80 грн до 104427,66 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повий текст постанови виготовлено 31 березня 2021 року.

Головуючий

Судді