Справа № 348/855/19
Провадження № 22-ц/4808/974/21
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2021 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду, ухвалене суддею Міськевич О.Я. в м. Надвірна 16 квітня 2021 року, повний текст якого виготовлено 21 квітня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Надвірнянського районного суду від 20.12.2018 року шлюб між сторонами розірвано, а дитину залишено проживати з матір`ю.

Ще до розірвання шлюбу відповідач у квітні 2015 року виїхав на роботу до Королівства Іспанія, куди згодом переїхали і позивач з дочкою. Однак з січня 2018 року сторони спільно не проживали.

Позивач зазначає, що на даний час працює по тимчасових заробітках, отримує нерегулярний мінливий дохід, якого не вистачає не потреби її та дитини.

Натомість відповідач працює офіційно. Спершу він добровільно надавав допомогу на утримання дочки ОСОБА_3 в сумі 500 євро, з січня 2019 року - 300 євро. Однак з лютого 2019 року будь-якої допомоги на утримання дитини не надає, заробітну плату витрачає лише на власні потреби.

При цьому дочка ОСОБА_3 постійно хворіє на серце, з 2015 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом "міграція водія ритму" (вид аритмії), функціональний пролапс митрального клапану, додаткова хорда лівого шлуночка серця, далекозорість обох очей. Таким чином потребує постійного лікування, на яке необхідні кошти.

Позивач зазначає, що відповідач є особою працездатного віку, фізично здоровий, офіційно працює, інших утриманців крім дочки ОСОБА_3 немає, стягнення по виконавчих документах з нього не проводиться, а тому може сплачувати аліменти на утримання дочки у розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття.

Також просила стягнути з відповідача понесені нею витрати на правову допомогу під час розгляду даної справи в сумі 2500,00 грн.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 16.04.2021 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 24.04.2019 року. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6601,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 908 грн. 00 коп. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.

Зазначає, що законодавчо визначений розмір аліментів - 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину визначений з врахуванням загальних умов виховання та утримання дітей на території України. При цьому судам слід враховувати конкретні випадки.

Вважає, що визначений судом розмір аліментів не може забезпечити належний рівень життя їхньої з відповідачем дитини, яка постійно хворіє на серце з часу свого народження і перебуває з даного приводу на диспансерному обліку, а також хворіє на далекозорість обох очей, і на лікування якої необхідні кошти.

Натомість ОСОБА_2 свого обов`язку по утриманні дочки не виконує, зароблені кошти витрачає тільки на власні потреби, в тому числі на відпочинок.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - адвокат Букатюк М.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції у своєму рішенні вірно вказав, що витрати на лікування є додатковими витратами на дитину і їх розмір має довести особа, яка заявляє позовні вимоги про їх стягнення. При цьому такі кошти можуть стягуватися окремим позовом, визначатися у твердій грошовій сумі і не є причиною для збільшення розміру аліментів. Про стягнення додаткових витрат позивач не зверталася, жодних документів, які можуть підтвердити такі витрати, не надала. Крім того згідно наявних в матеріалах справи документів дитині обстеження проводили останній раз в 2016 році.

Що твердження позивача про платоспроможність відповідача, то зазначає, що останній на даний час не працює власного житла в Іспанії не має, проживав в орендованій квартирі. У зв`язку з епідеміологічною ситуацією через COVID-19 на даний час не може знайти роботу в Іспанії, атому вирішив повернутися в Україну. На даний час відповідач був змушений виїхати в Іспанію для догляду за хворою матір`ю. Щодо твердження позивача про високовартісний відпочинок відповідача в інших країнах, то зазначає, що він відпочивав тільки там, де працював.

Зазначає, що відповідач усвідомлює свій обов`язок по утриманню дитини та не відмовляється від сплати аліментів у визначеному судом першої інстанції розмірі. Також він пропонував позивачу змінити стягнення аліментів на тверду грошову суму в розмірі 3000 грн. щомісячно, однак вона відмовилася.

Вказує, що дитина проживає в Україні, відвідує безоплатну школу, платних освітніх послуг не отримує. Натомість позивач сама часто їздить на роботу в Іспанії, а утримання дитини є рівною мірою обов`язком як батька, так і матері.

Крім того зазначає, що суд безпідставно стягнув з відповідача на користь позивача 6601,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, оскільки такі фактично є витратами, які вона понесла на переклад процесуальних документів на іспанську мову. У позовній заяві позивач просила стягнути витрати на правову допомогу в сумі 2500,00 грн., однак підтверджуючих документів про їх сплату не пред`явила. Також суд не застосував пропорційність при стягненні судового збору з відповідача на користь позивача.

Зазначає і те, позивач при поданні апеляційної скарги керувалася невірними статтями ЦПК України.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, в іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони у справі з 07.06.2004 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Надвірнянського районного суду від 20.12.2018 року розірвано (а.с. 8, 10).

У шлюбі у сторін народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яку після розірвання шлюбу залишено проживати з матір`ю (а.с. 9).

Позивач надала до суду першої інстанції копії виписок із амбулаторної карти дитини, які свідчать про те, що дитина в 2011-2014 році періодично хворіла ГРЗ (а.с. 11-14, 18-19), копії ультразвукової діагностики, ЕКГ, висновку лікаря за 2012-2015 роки, діагноз: додаткові хорди лівого шлуночка, міграція водія ритму; перебування на ДО з 2015 року (а.с. 15-18, 20, 27), а також результати офтальмологічного огляду за 2015-2016 роки, діагноз: далекозорість слабкого ступеня обох очей (а.с. 23, 25).

Згідно трудової книжки відповідача ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 01.07.2008 року останньому скорочено виплату допомоги по безробіттю на території України 15.01.2015 року (а.с. 112-113).

Відповідно до оригіналу та перекладу інформації про роботу ОСОБА_2 з 04.10.2018 року працював у Королівстві Іспанія. Дата звільнення - 28.12.2020 року (а.с. 114-115).

Також в матеріалах справи містяться копії розписок, із яких вбачається, що відповідач добровільно сплачував аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 (а.с. 116-117).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обов`язку батьків утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття та, врахувавши обставини справи, вважав, що стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, буде відповідати інтересам дитини та не порушуватиме права кожного з сторін.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ст. 182 СК України до обставин, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років встановлено: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень.

При цьому закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

У силу вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, та перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

При цьому відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду спосіб стягнення аліментів(у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі) здійснюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, та змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Тому з огляду на відповідне бажання позивача суд визначив такий спосіб стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір аліментів не може забезпечити належний рівень життя їхньої з відповідачем дитини, яка постійно хворіє на серце з часу свого народження і перебуває з даного приводу на диспансерному обліку, а також хворіє на далекозорість обох очей, і на лікування якої необхідні кошти, то суд першої інстанції вірно виходив з того, що згідно із частиною першою статті 185 СК України витрати на лікування є додатковими витратами на дитину і їх розмір має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази щомісячних витрат позивача на лікування дитини, а надані нею копії медичних документів свідчать лише про медичні огляди ОСОБА_3 з часу народження до 2016 року.

Отже позивач не позбавлена права на стягнення витрат на лікування дитини у разі підтвердження нею понесення таких та заявлення відповідного позову.

Щодо тверджень сторони апелянта про те, що при визначенні розміру аліментів суд безпідставно взяв за основу законодавчо рекомендований розмір аліментів - 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів на одну дитину, визначений з врахуванням загальних умов виховання та утримання дітей саме на території України, то слід зазначити наступне. Так, судом вірно враховано, що відповідач є фізично здоровою людиною, інших утриманців не має, здатний працювати та утримувати свою дитину. Однак матеріалами справи підтверджено, що 28.12.2020 року його було звільнено з роботи в Королівстві Іспанія. Крім того, дитина ОСОБА_3 теж проживає на території України.

Інших доказів матеріального становища дитини та платника аліментів суду не надано, а долучені позивачем світлини відпочинку відповідача не можуть достеменно свідчити про його матеріальний стан.

Таким чином колегія суддів приймає до уваги загальну спроможність відповідача сплачувати аліменти, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку, тому вважає правильним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аліменти саме у такому розмірі будуть достатніми для забезпечення мінімальних потреб дитини, враховуючи, що відповідно до ст. 180 СК України позивач також зобов`язана приймати участь в її утриманні.

Крім того, відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає. Відповідач з апеляційною скаргою на дане рішення суду не звертався.

Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 16 квітня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 2 серпня 2021 року.