Справа №488/5887/18
Провадження № 22-ц/812/1540/21
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 серпня 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
із секретерам судового засідання - ОСОБА_1 ,

за відсутності учасників справи, повідомлених про дату та час розгляду справи належним чином,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_2
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2021 року, ухвалене приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чернявською Я.А., дата складання повного тексту незазначена, за заявою ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація,-

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулась до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України та Російська Федерація.

Мотивуючи заяву вказувала, що у 2003 році вона уклала шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а у 2007 та 2009 роках в них народилися діти: син ОСОБА_3 і донька ОСОБА_4 .

З ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_5 проходив військову службу. Остання посада - начальник квартирно-експлуатаційної служби військової частини НОМЕР_1 Внутрішніх військ МВС України. З 28 липня 2014 року її чоловік брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей, що велись з метою захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Відповідно до Розпорядження командувача Національної гвардії України від 05 червня 2014 року №1 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 156 дск, ОСОБА_5 в числі інших військовослужбовців зазначеної частини, був направлений до населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області для виконання завдань на державному кордоні та надання допомоги Державній прикордонній службі України. 23 серпня 2014 року близько 10:00 у результаті мінометного обстрілу її чоловік був смертельно поранений поблизу вказаного населеного пункту.

Постановою ВЛК УМВС України в Миколаївській області № 83 від 12вересня 2014 року встановлено, що травма майора ОСОБА_5 : осколкове поранення голови, яка стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , пов`язана з виконанням службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю.

Наказом начальника Південного територіального управління Національної Гвардії України (по особовому складу) від 02 вересня 2014 року № 9 о/с майор ОСОБА_5 виключений зі списків особового складу Національної Гвардії України у зв`язку зі смертю.

Указом Президента України № 754/2014 від 06 жовтня 2014 року ОСОБА_5 був посмертно нагороджений за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України орденом За мужність ІІІ ступеня.

Своє звернення до суду з даною заявою обумовила тим, що вона має на меті визначити статус ОСОБА_5 , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права.

Як на загально відомий факт вказувала, що наприкінці лютого -початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Пунктом 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року № 1207 - 20 лютого 2014 року визначено датою тимчасової окупації території України. Цим законом визначено статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлено особливий правовий режим на цій території, визначено особливості діяльності державних органів, органів державного самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору був прийнятий Закон України «Про санкції» № 1644-VII та видано розпорядження Кабінету міністрів України розпорядження від 11 вересня 2015 року № 829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів».

Прийняті нормативно-правові акти у хронологічній послідовності відтворюють обставини, що відбувалися на частині території України, та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, засуджена міжнародними інстанціями.

Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної Республіки» 07 квітня 2014 року та «Луганської Народної Республіки» 27 квітня 2014 року.

У постанові Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року викладені обставини подій на сході України, зокрема, проведення протягом травня 2014 року фіктивних референдумів щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки».

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджено особливий порядок місцевого самоврядування до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08 липня 2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та Резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності і утримання українських політичних в`язнів з Російської Федерації.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України.

Наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями.

Зазначила, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, при виконанні службових обов`язків в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області, ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув її чоловік ОСОБА_5 .

Враховуючи викладене просила встановити факт загибелі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні службових обов`язків 23 серпня 2014 року в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2021 року у задоволенні заяви відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факти агресії та окупації Російською Федерацією території України є загальновідомими фактами, що не заперечуються ані українським суспільством, ані міжнародною спільнотою. А щодо смерті ОСОБА_5 під час проведення антитерористичної операції, то висновку, що у заявника наявні перепони для підтвердження факту загибелі її чоловіка ОСОБА_5 внаслідок проведення антитерористичної операції через збройну агресію проти України зі сторони Російської Федерації у суду немає.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила про його скасування та ухвалення нового про задоволення її заяви.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 вказувала, що вона безпосередньо просила встановити не факт юридичної агресії Російської Федерації проти України, а юридичний факт того, що загибель її чоловіка ОСОБА_6 , при виконанні службових обов`язків 23 серпня 2014 року в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області, відбулася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Факт загибелі ОСОБА_6 внаслідок агресії Російської Федерації проти України не є загальновідомим. Цей факт має індивідуальний характер та стосується виключно загиблого та його членів сім`ї. Вказане не було враховано судом першої інстанції при постановлені оскаржуваного рішення.

Правом на подачу відзиву інші учасники справи не скористалися.

Про дату, час та місце розгляду справи учасники справи повідомлені належним чином, що в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду вказаним положенням закону відповідає в повній мірі.

Відповідно до положень ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до положень п.8 ч.1, ч.2 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З наведеного вище, а також з роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки, і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, та в судовому порядку встановлення таких фактів можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно з Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 , виданим 17 лютого 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Олександрійського міського управління юстиції, заявниця ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_5 , про що також був зроблений актовий запис № 675( а.с.25).

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 НГУ м. Миколаїв № 782 від 14 вересня 2017 року ОСОБА_5 перебував у службовому відрядженні з метою виконання службово-бойових завдань у зоні проведення антитерористичної операції Донецької області у період з 28 липня 23 серпня 2014 року( а.с.30).

Актом № 10 від 30 серпня 2014 року про нещасний випадок (загибель) майора ОСОБА_5 встановлено, що відповідно до Розпорядження командувача Національної гвардії України від 05 червня 2014 року № 1 та наказу № 156 дск командира військової частини НОМЕР_1 для виконання завдань на державному кордоні та надання допомоги Державній прикордонній службі, до населеного пункту Лисиче Донецької області під час виконання завдання 23 серпня 2014 року приблизно 10:00 в результаті мінометного обстрілу невідомими особами був смертельно поранений начальник квартирно-експлуатаційної служби військової частини НОМЕР_1 , майор ОСОБА_5 ( а.с.79-81).

Відповідно до постанови ВЛК УМВС України в Миколаївській області № 83 від 12вересня 2014 року встановлено, що травма майора ОСОБА_5 : осколкове поранення голови, яка стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , пов`язана з виконанням службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю ( а.с.89).

У лікарському свідоцтві про смерть № 170 від 24 серпня 2014 року, виданого Амвросіївським відділенням Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи на ім`я ОСОБА_6 , в пункті 8 зазначено, що місцем смерті останнього є Амвросіївський район Донецької області, Україна поблизу міста Амвросіївка, причина смерті- осколкове поранення голови ( а.с.86-87).

Пунктом 12 названого свідоцтва передбачено, що датою смерті від травми є 23 серпня 2014 року; місце та обставини, при яких відбулася травма- військові дії.

Згідно свідоцтва про смерть, виданого 28 серпня 2014 року Корабельним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в Амвросіївському районі Донецької області , Україна, про що зроблений відповідний актовий запис № 649 ( а.с.86).

Відповідно до витягу з наказу начальника Південного територіального управління Національної гвардії України № 9 о/с від 02 вересня 2014 року зі списків особового складу національної гвардії України у зв`язку зі смертю виключений майор ОСОБА_5 (Г-001510), начальник квартирно-експлуатаційної служби тилу військової частини НОМЕР_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок осколкового поранення голови в ході залучення до проведення антитерористичної операції. Смерть сталась у період проходження служби і пов`язана з виконанням службових обов`язків ( а.с.90).

Указом Президента України від 06 жовтня 2014 року № 754/2014 ОСОБА_5 був нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно)( а.с.91).

Наказом Командувача Національної гвардії України від 02 вересня 2014 року № 83 о/с чергового військового звання майорові ОСОБА_5 (Г-001741), начальнику квартирно-експлуатаційної служби присвоєно звання підполковник (посмертно).

Так, за наявності підтверджуючих документів, на які посилається заявник ОСОБА_2 , в тому числі, свідоцтва про смерть, акту № 10 про нещасний випадок (загибель) від 30.08.2014 року, акту розслідування нещасного випадку, що стався 23.08.2014 року від 30.08.2014 року, суду першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви в цій частині, оскільки у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 було видано свідоцтво про смерть, а причина смерті не може бути встановлено у судовому порядку.

Тобто, за матеріалами справи вбачається, що у визначеному законом порядку вже встановлено факт перебування ОСОБА_5 у момент загибелі в зоні проведення антитерористичної операції у Донецькій області, при виконанні завдань визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», а відтак не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про необхідність встановлення юридичного факту про загибель ОСОБА_5 23 серпня 2014 року при виконання службових обов`язків в районі населеного пункту Лисиче Амвросіївського району Донецької області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Такий висновок ототожнюється з висновком Верховного Суду у постанові від 16 липня 2020 року по справі № 711/7922/17 (провадження № 61-41461св18).

Щодо доводів заяви про встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України, колегія суддів зазначає наступне.

Верховна Рада України 15 квітня 2014 року прийняла Закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», що стосувався АРК та м. Севастополя, відповідно до статті 2 якого, ним визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІП було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.

Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УНІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.

Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якою визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню відповідно до вимог чинного ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2021 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 03 серпня 2021 року.