ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/480/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/29988/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2021 року (суддя Карплюк О.І.).

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначалось, що відповідач звернулась до банку з метою отримання банківських послуг - кредиту, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 11.11.2005.

Позивач вказував, що відповідач підтвердила згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до пункту 2.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг.

В порушення норм чинного законодавства та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 30.09.2020 утворилась заборгованість у розмірі 13357 грн 97 коп, з яких: 2948 грн 09 коп заборгованість по тілу кредиту, 10409 грн 88 коп заборгованість за відсотками.

Враховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 2948 грн 09 коп та судовий збір в сумі 463 грн 91 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в цій частині та задовольнити вимоги банку в повному обсязі. Посилається на те, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням судом норм матеріального права. Зазначає, що судом було зроблено помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, оскільки встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернула, оскільки 11.11.2005 відповідач погодилася з тим, що заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифами, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Вказує, що відповідач була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що свідчить її підпис на вказаній заяві. Крім того, в заяві від 11.11.2005 сторони погодили розмір відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 3% в місяць на залишок заборгованості, разом з тим, судом вказані обставини не були взяті до уваги. Зазначає, що відповідач користувалася кредитними коштами, а тому зобов`язана повернути суму отриманих кредитних коштів та сплатити відсотки за користування кредитом. Вказує, що судом першої інстанції було проігноровано судову практику Верховного Суду та не було взято до уваги постанови Верховного Суду, а саме: від 04.12.2019 справа № 750/6058/17; від 23.12.2019 справа № 572/1169/17; від 12.02.2020 справа № 382/327/18-ц; від 26.02.2020 справа № 355/1091/17. На думку апелянта, суд порушив порядок встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, та не встановив дійсних прав та обов`язків сторін, які виходять з кредитного договору, не перевірив розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Рішення в частині задоволення позовних вимог банком не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних доказів в підтвердження обов`язку відповідача сплачувати відсотки за користування кредитом, з огляду на те, що в заяві від 11.11.2005 такий обов`язок відсутній, а витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть вважатися складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11.11.2005 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 3% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, здійснення щомісячних платежів в розмірі 7 % від суми заборгованості. Укладення договору відбулося шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 14).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит, а відповідач кредит вчасно не сплачувала, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно з наданим банком розрахунком, відповідач станом на 30.09.2020 має заборгованість перед банком у розмірі 13357 грн 97 коп, яка складається з: 2948 грн 09 коп заборгованості по тілу кредиту, 10409 грн 88 коп заборгованості за відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статтей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. З огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Згідно із частиною 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, проте такі вимоги банком не заявлялись.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Позивач пред`явив вимоги про стягнення заборгованості за договором, у тому числі, крім тіла кредиту, складових його вартості, зокрема заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, у тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 15-20).

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розуміла відповідач, ознайомилась та погодилась з ними, підписуючи договір, а також те, що вказаний документ на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати відсотків в розмірі 72%.

В даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладено лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщувались на офіційному сайті позивача неодноразово змінювались в період часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-якій редакції, що більш сприятливі для задоволення позову.

Правильним є висновок суду першої інстанції, що наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем договору, оскільки не підписаний ним.

При застосуванні до спірних правовідносин наведених норм права суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, правильно врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Разом з тим, із наданої позивачем заяви від 11.11.2005, яка підписана позичальником вбачається, що в ній зазначені базова процентна ставка в місяць 3%; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, та строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.

Отже, відповідач була ознайомлена і погодилася із зазначеними умовами кредитування при укладенні 11.11.2005 договору про надання банківських послуг.

З урахуванням наведеного вище, суд першої інстанції помилково виходив з того, що умовами договору, укладеного між сторонами не передбачено право банку нараховувати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 3% в місяць. І з цього приводу, є підставними доводи апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що в межах дії кредитного договору відповідач отримала 20.09.2005 картку НОМЕР_1 (термін дії по 09.08) та 17.07.2007 картку НОМЕР_2 (термін дії по 08.15) (а.с. 13).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що банком нараховувалися відсотки за користування кредитом на поточну заборгованість в розмірі 3% в місяць (36% річних), та позичальником здійснювалось їх погашення.

Проте, на прострочену заборгованість банком нараховувались в межах строку дії картки і після закінчення строку її дії відсотки на залишок простроченої заборгованості в розмірі 72% річних, що не передбачено умовами укладеного між сторонами договору та їх нарахування після закінчення строку дії договору суперечить вимогам чинного законодавства. А тому, нарахування банком відсотків на залишок простроченої заборгованості в розмірі 72% річних, що становить 7458 грн, 35 коп, є безпідставним.

Крім того, з розрахунку заборгованості за договором б/н від 11.11.2005 вбачається, що відповідач ОСОБА_1 в рахунок погашення відсотків за кредитним договором сплатила 11341 грн 40 коп, а тому відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог банку щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами (10409,88 грн (сума заборгованості по відсотках за позовними вимогами банку) 7458,35 грн (безпідставно нараховані банком відсотки) 2951,53 грн (сплачені позичальником)).

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом підлягає зміні, а мотивувальну частину рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом слід викласти в редакції цієї постанови.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою постанови Верховного Суду у справах від 04.12.2019 справа № 750/6058/17; від 23.12.2019 справа № 572/1169/17; від 12.02.2020 справа № 382/327/18-ц; від 26.02.2020 справа № 355/1091/17 є безпідставним, оскільки Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 05 лютого 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 25 березня 2021 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай